\documentclass[a4paper,10pt]{article}

  \usepackage[czech]{babel}
  \usepackage[cp1250]{inputenc}
  \usepackage{csts}

  \usepackage{amsmath, amssymb}
  \usepackage{graphicx}
  \usepackage[colorlinks=true]{hyperref}
  \usepackage{xcolor}
  \usepackage{cropmark}

  \definecolor{Red}{cmyk}  {0,0.89,0.94,0.28}{}
  \newcommand {\Cervene}[1]{\textcolor{Red}  {{#1}}}

  \widowpenalty = 10000
  \clubpenalty  = 10000
  \interfootnotelinepenalty=10000
  \setcounter{tocdepth}{1}

  \overfullrule=0pt
  \newcommand{\zapomen}[1]{}

%%%  CAS DO ZAHLAVI
  \newcount \hour
  \newcount \minute
  \hour   = \time \divide \hour by 60
  \minute = \time
  \loop  \ifnum \minute  > 59 \advance  \minute   by -60 \repeat
  \def\wt{\number\hour:\number\minute}
  \pagestyle{myheadings}
  \markboth{\hfill \today,\ \wt}{ \today,\ \wt\hfill}

  %%%  JAROVY UZITECNE ZKRATKY
  \overfullrule=1pt
  \newcommand{\hpha}[2]{\hrule height#1pt depth#2pt width0pt}
  \newcommand{\vpha}[2]{\vrule height#1pt depth#2pt width0pt}

%%%  OBRAZEK
  \newcounter{obr}
  \setcounter{obr}{0}
  \newcommand{\obr}[1]{\refstepcounter{obr}\theobr \label{#1}}

%%%  TABULKA
  \newcounter{tab}
  \setcounter{tab}{0}
  \newcommand{\tab}[1]{\refstepcounter{tab}\thetab\label{#1}}


%%%  ZACATEK TEXTU

\begin{document}
\selectlanguage{czech}

\shorthandoff{-}
\shorthandoff{"}

\noindent
Vážení čtenáři,

\smallskip\noindent
předkládané číslo našeho bulletinu si klade za cíl připomenout třicáté páté
výročí založení naší společnosti a nedožité životní jubileum našeho prvního
předsedy, pana profesora Jiřího Anděla, který by se 7.~března 2024 dožil
osmdesáti pěti let. Zařadili jsme proto jak vzpomínky na něj, tak jeho
osobní vzpomínky na život na Matematicko-fyzikální fakultě Univerzity
Karlovy.

\subsection*{Jiří a \uv{děvčata ze studijního}}

Na pana profesora Jiřího Anděla často a rády vzpomínáme. Na \uv{Jiřího}, jak
jsme ho oslovovaly, nelze jinak, než zavzpomínat s~láskou a úctou na
nesmírně pracovitého člověka s~čistým srdcem, který byl laskavým kamarádem
a příte\-lem v~pravém slova smyslu. Jiří byl pro nás mnohem víc než jen
\uv{pan prodě\-kan}. Byl prvním proděkanem, který nám hned od začátku
nabídl tykání, což nás velice mile překvapilo.

Za celou dobu jeho \uv{kralování} jsme nezaznamenaly, že by byl nazlobený,
neurvalý či nepřístupný k~jednání. Také nebyl uspěchaný, vždy si dokázal
najít dostatek času k~řešení jak pracovních, tak i našich osobních
problémů.

Nelze zapomenout na oslavy narozenin a svátků. Nikdy nezapomněl po\-přát
každé z~nás květinou či bonboniérou. Uměl nádherně vyprávět vtipy, kterých
znal desítky a možná i stovky a vždy se pobavil, když jsme jeho vtip
vyprávěly někomu jinému a úspěšně ho \uv{zvojtily}. Vyloženě na tuto událost
čekal, a to se svým jemu vlastním potutelným úsměvem. Nikdy neopomenul koupit
chlebíčky a dorty (s~naší pomocí samozřejmě), protože věděl, že to ke
správné oslavě prostě patří.

Úžasná byla předvánoční posezení, kdy hrál na elektrofonické piano a
zpívali jsme si koledy. Měly jsme každá od něho namnožený zpěvník koled a
zpívali jsme jednu za druhou a vánoční atmosféra byla neskutečná.
Rozsvícené svíčky, vůně františků, nechyběly ukázky vánočního cukroví od
každé referentky, které samozřejmě dlouho nevydržely na stole, ale hlavně
humor, který uměl Jiří tak dokonale šířit a rozdávat. Uměl se skutečně od
srdce smát. Co ale nikdy nesmělo na žádné oslavě chybět, byl klasický
čokoládový dort, který náš pan proděkan miloval.  Velikou radost měl vždy
při rozdávání jeho vánočních dárků, kdy jsme musely hádat, k~čemu se
příslušný dárek bude používat. Pan proděkan se vždy \uv{šibalsky} usmíval a
měl radost, když se nám nedařilo tento oříšek rozlousknout. Podařilo se nám
to málokdy.

Vzpomínáme též na návštěvu u~něho na chalupě, kdy jsme spolu s~paní
Andělovou seděly před domkem a poslouchaly jeho vzpomínky na dětství a
prošli s~ním jeho místa, která byla spojena s~jeho mládím, prostě celým
jeho životem. Nelze zapomenout i na zážitky spojené s~výjezdem na
soustředění prvních ročníků na Albeři. Je jich mnoho, těžko vybrat jeden
z~mnohých.

K~jeho zálibám rovněž patřilo hraní na varhany v~kostelích. Co vše pan
profesor Anděl za svůj život mimo své povolání dokázal, je neskutečné,
obdivuhodné.

Děkujeme Jiřímu za nádherné roky prožité po jeho boku! Moc na něho
vzpomínáme a dodnes, při řešení nejen studijních záležitostí, na pana
profesora myslíme. Nelze zapomenout!

\smallskip\noindent
Dana Macharová a děvčata ze studijního


\subsection*{Polemizovat s~Jiřím Andělem nebylo vždy snadné}

S~Jiřím Andělem jsem se poprvé setkala ve třetím ročníku studia, kdy byl
jedním z~našich vyučujících.  Bezesporu patřil mezi nejlepší pedagogy,
kteří nás na matfyzu vyučovali. Jiří nebyl jen učitelem, byl to člověk,
který uměl inspirovat a vést studenty k~pochopení a nadšení pro
matematickou statistiku. Věnoval velkou péči přípravě svých přednášek,
během nichž byl schopen vyložit i obtížné partie srozumitelně a se svým
pověstným vtipem. Každou látku obohatil nějakou svojí historkou.

Naše cesty se později více spojily, když jsem u~Jiřího psala diplomovou
práci a následně se stal i mým školitelem. Během naší spolupráce mi
předával velké množství zkušeností, ze kterých doteď čerpám. Zároveň jsem
také naplno pocítila Jiřího smysl pro detail, někdo by řekl až
puntičkářství. Velmi si zakládal nejen na precizních matematických
formulacích a zajímavém obsahu, ale také na gramatické a stylistické úrovni
textu. K~tomu se pojí i jedna z~mých vzpomínek na Jiřího.

Jako jeden ze svých prvních trochu odbornějších textů jsem psala
příspěvek do Informačního bulletinu ČStS vycházející z~části mé diplomové
práce. Na základě dohody s~Jiřím jsem připravila text a dala jsem mu ho
vytištěný k~přečtení. Po týdnu mi Jiří vrátil můj článek plný červených
komentářů a kritických připomínek. Některé byly věcné, ale většina se
týkala formální a jazykové stránky. Jedna jazyková připomínka se
vztahovala k~mé\-mu použití slova \uv{polemizovat}, které jsem použila ve
spojení \uv{polemizovat o~něčem}. Jiří příslušnou pasáž červeně přeškrtl a
napsal mi tam s~vykřiční\-kem, že se \uv{polemizuje s~něčím}, nikoliv
\uv{o~něčem}.

Nedalo mi to a obrátila jsem se  na Ústav pro jazyk český s~dotazem, která
forma použití je správná, tedy zda se slovo polemizovat používá ve smyslu
\uv{o~něčem} nebo \uv{s~něčím}. Za několik dní mi přišla odpověď, ve které
mi bylo řečeno, že správně jsou obě varianty. Na další konzultaci s~Jiřím
jsem tak šla vítězoslavně a sebevědomě s~vy\-tiš\-těnou zprávou z~onoho
ústavu. Hrdě jsem mu jejich vyjádření ukazovala jako důkaz toho, že moje
verze tedy nebyla špatně. Jiří se na to podíval, trochu se ušklíbl a řekl
mi: \textit{Do Ústavu pro jazyk český jsem jednou volal a zvedl to nějaký
Slovák. Takže tomu,} ukázal na vytištěnou odpověď, \textit{se nedá věřit.
Polemizuje se rozhodně jen s~něčím a nikdy ne o~něčem.}  A~tím to bylo
vyřízené. Odporovat Jiřímu v~jeho představě o~formální a jazykové stránce
textu bylo zcela zbytečné. Formulaci jsem tehdy samozřejmě opravila na tvar
\uv{s~něčím}, ale pokaždé, když slovo \uv{polemizovat} používám v~tom
špatném tvaru \uv{o~něčem}, si na Jiřího vzpomenu.

\smallskip\noindent
Šárka Hudecová


\subsection*{Jiří a studenti}

Jiří působil na fakultě mnoho let jako proděkan pro studijní záležitosti.
Jeho agendu tvořilo mimo mnoha jiných povinností i vyřizování nejrůznějších
studentských  žádostí. Žádosti se obvykle týkaly uznání zkoušek, zápočtů
nebo prodloužení termínů, ale jednou dorazila od studenta oborové rady 4F2
žádost méně obvyklá:

\begin{center}
\begin{tabular}{ll}
   \texttt{Jméno a příjmení\,:.................} &
   \texttt{Ročník: \textit{2}}{\vpha{12}{0}} \\
   \texttt{Den, měsíc, rok narození: ........}&
   \texttt{Studijní program: \textit{Fyzika}} \\
   \texttt{} &
   \texttt{Obor: \textit{4F2}} {\vpha{0}{7}}\\
\end{tabular}
\end{center}

\smallskip\noindent
\texttt{Adresa (určená pro doručení rozhodnutí): \textit{Katedra fyziky
        povrchů \\ a~plazmatu, V~Holešovičkách~2, 180\,00~Praha~8 --
        Libeň}}

\medskip
\centerline{\large{\texttt{\textbf{ŽÁDOST}}}}

\centerline{\texttt{\small{\textit{proděkanu pro studijní záležitosti, prof. RNDr.
Jiřímu Andělovi, DrSc.}}}}

\centerline{\texttt{\textit{O~naplnění soudků v~pivovaru Svijany a.s.}}}

\medskip
\centerline{\underline{\texttt{Odůvodnění žádosti:}}}

\medskip\noindent
\texttt{\textit{O~kvalitě a chuti Svijanského piva Vás zajisté netřeba
příliš \\ přesvědčovat. Je držitelem mnoha celorepublikových ocenění, \\
např. \textit{Pivo roku 2005, 2006, 2007; Pivo České Republiky 2006 \\ a
dalších} -- kompletní seznam lze nalézt na \\
\url{http://www.pivovarsvijany.cz/czcert.aspx}}}

\texttt{\textit{V~současné době hospodářské krize je pro chudého studenta,
\\ i při základní výši stipendia 7\,500,-- Kč (viz. Směrnice děkana \\
č.~3/2009), značně finančně náročné dojíždět do Svijanského \\ pivovaru
(přiložené nádoby lze odborně naplnit touto značkou \\ piva pouze tam),
neboť cena jedné vlakové jízdenky se pohybuje \\ kolem 100,--~Kč.}}

\texttt{\textit{Dále je to i časově značně neefektivní, neboť jedna cesta
\\ vyjde i při nejkratším spojení na 2~hod~03~min (včetně několika \\
přestupů) a k~tomu je ještě třeba přičíst cestu od zastávky \\ vlaku
k~pivovaru. To celé studenta odvádí od vědeckého bádání \\ a samostatné
tvůrčí činnosti v~oblasti vědeckého výzkumu (viz. \\ Studijní a zkušební
řád, část pátá, Čl. 22, bod 1).}}

\texttt{\textit{Dnešní svět je značně ohrožen globálními změnami klimatu,
\\ jež se projevují kupříkladu táním ledovců (nedostatek pitné \\ vody ve
střední Asii), zvyšováním hladin moří (zatopení níže \\ položených oblastí
-- ostrovy Mikronésie, Holandsko, Bangladéš \\ -- delta řeky
Brahmaputry,...), extrémním počasím (povodně, \\ sucha, hurikány),
ohrožením mnoha druhů rostlin i živo\-či\-chů \\ (lední medvěd,...),
oteplováním oceánů (nedostatek kyslíku \\ a vznik {mrtvých zón}),
posunem klimatických pásem, vznikem \\ pouští (více viz. Zpráva
Mezivládního panelu pro změny klimatu \\ IPCC). K~těmto změnám jistou měrou
přispívá i oxid uhličitý\\ (CO2) vypouštěný dopravními prostředky, a je
tedy účelné \\ omezení zbytečných cest.}}

\texttt{\textit{Jelikož vím, že jste přítelem studentů a vlastníte chatu
\\ v~Mokřinách, tedy v~blízkosti Svijanského pivovaru, a vážíte \\ často
cestu kolem, žádám Vás o~naplnění soudků, čím dojde \\ k~úspoře finančních
prostředků, životního prostředí a zvýšení\\ vědeckého výkonu fakulty.}}

\smallskip
\texttt{\textit{Otvírací doba je: Pá -- So   11:00 -- 18:00}}

\smallskip
\texttt{\textit{V~příloze přikládám:}}
\vskip-5mm
\begin{itemize}
  \setlength\itemsep{-1mm}
  \item \texttt{\textit{pártysud -- 2~ks}}
  \item \texttt{\textit{bankovka \uv{500,--~Kč} -- 1~ks}}
  \item \texttt{\textit{pozvánka -- 1~ks}}
\end{itemize}

\centerline{\quad \texttt{..........}
            \hskip17mm \texttt{.....................}}
\centerline{\qquad \texttt{datum}\hskip30mm \texttt{podpis studenta}}

\medskip
\textit{A~co následovalo?} Jiří se podle pozvánky dostavil na schůzku
studentů doprovázen dvěma soudky a sklidil vřelé ovace.


\smallskip\noindent
Zdeněk Němeček


\subsection*{Anděl a Trabant}

Jiří Anděl byl svého času majitelem automobilu značky Trabant. Svým vozem
pravidelně jezdil sám nebo s~celou rodinou  za  příbuznými do rodných
Jenišovic. Jezdívala jsem v~té době za rodiči stejným směrem, takže jsem
několikrát ráda využila Jiřího nabídky, že mě kus cesty sveze. Během cesty
jsem musela vždy vyslechnout odbornou přednášku o~přednostech a výhodách
tohoto lidového vozítka. Pro Jiřího to bylo prostě
AUTO!\footnote{Poznamenejme, že Trabanta vlastnila a chválila si řada
dalších Jiřího kolegů, včetně jednoho z~editorů. Zvláště zábavné bylo na
katedrálních akcích vidět, jak se za volantem krčí profesor Mandl, a
na místě spolujezdce profesor Dupač. Více profesorů Trabi nepobral.}

Málokdo si asi uvědomuje, že  se automobil Trabant   dostal i do Andělovy
nejznámější  učebnice matematické statistiky, kterou studenti i statistická
veřejnost znají pod názvem \uv{modrý Anděl}  nebo \uv{modrá kniha}. Anděl
tehdy využil technických dat a dokumentace k~automobilu Trabant a sestrojil
příklad na kvadratickou regresi o~spotřebě paliva tohoto oblíbeného
dopravního prostředku v~závislosti na rychlosti. Příklad se potom objevil i
v~dalších učebnicích matematické statistiky, které Jiří  Anděl napsal
později, a automobil Trabant tak díky němu získal nehynoucí slávu nejen
mezi motoristy.

\smallskip\noindent
Zuzana Prášková

\subsection*{Jemný humor Jiřího Anděla}

Profesor Anděl byl znám svým jemným humorem, jehož pointa se v~nejednom
případě opírala o~pravděpodobnostní nebo statistické skutečnosti. Jednou se
nám snažil naznačit, že jediný údaj typu \uv{průměr} nemusí o~daném souboru
dat vyprávět nejen nic podstatného, ale ani jej nemusí v~žádném slova
smyslu charakterizovat. \textit{Uvědomte si}, říkával, \textit{že většina
lidí žijících na zeměkouli má nadprůměrný počet nohou}. Skutečně, existují
bohužel jedinci s~počtem nohou menším než dvě a zřejmě je jich mnohem více
než osob, které mají nohy tři. Průměrný počet nohou obyvatel zeměkoule je
tedy ostře menší než dvě a (dokonce poměrně výrazná) většina lidí žijících
na naší planetě má počet nohou nadprůměrný.

Na tradičních besedách s~nově nastupujícími studenty prvních ročníků na
Albeři na profesora Anděla směřovala nejedna otázka týkající se statistiky
či pravděpodobnosti. Otázku však bylo potřeba položit dobře, aby na ni
student získal tu odpověď, kterou očekával. Jeden z~tázajících studentů se
pravděpodobně chtěl dozvědět, jak velká část studentů neabsolvuje první
ročník a tedy tzv. \uv{neprojde} do ročníku druhého. Otázku však položil
nešikovně: \textit{Chtěl bych se zeptat, jaká je pravděpodobnost, že
úspěšně absolvuju první ročník}. Profesor Anděl odpověděl bez mrknutí oka:
\textit{Pokud budete všechno umět, je ta pravděpodobnost 100\,\%}.

\smallskip\noindent
Mirko Rokyta

\subsection*{Jak se na katedře před lety počítalo}

Při vzpomínání na Jiřího Anděla mi vyvstane na mysli několik obrazů --
témat, v~historickém pořadí asi takto:

Samozřejmě jakýsi základní kurs statistiky, ale musím se přiznat, že si
tyto jeho přednášky moc nepamatuji. Daleko více je pro mne statistika
spojena s~jeho pověstnou modrou knihou, kterou jsem vzal do ruky opravdu
nesčetněkrát během svých badatelských aktivit. Druhým tématem je kurs,
který se jmenoval \textit{Technika statistických výpočtů} (k~té se dovolím
vrátit později), třetím pravidelným setkáváním bylo období, když byl
předsedou České statistické společnosti a tak jsme se vídali na schůzích
výboru této organizace. Vždy jsem se na to těšil. Tedy aby bylo jasno -- ne
na tu schůzi, ale po ní téměř pravidelně následovalo velmi příjemné
popovídání o~řadě zajímavých problémů. A~znalost různých, na první pohled
nevýznamných, ale ve skutečnosti velmi zajímavých zákoutí statistiky byla
pro Jiřího typická.

S~Jiřím jsou také nepochybně svázány příjemné chvilky při čtení jeho
netradičně pojatých článků v~Bulletinu České statistické společnosti.
Jedním z~témat, které mne nejvíce oslovilo, bylo téma korigování mýtů
o~pravděpo\-dobnosti jevů, které se na první pohled zdají téměř nemožné a
jejichž výskyt někteří lidé pokládají za indicii, že vše není jen náhoda –
viz tehdy velmi populární píseň skupiny Rangers \textit{Balíček karet}.
Touto cestou jsem se seznámil s~problémem, kolik přátel je třeba pozvat na
oslavu narozenin, aby se tam s~pravděpodobností 90\,\% objevily dvě osoby
narozené ve stejný den. Problém jsem pak mnohokrát využil při výuce a ještě
dnes jej jako zajímavost presentuji účastníkům University třetího věku.
Můžete si tipnout nebo spočítat, kolik to je.

A~teď mi dovolte se vrátit k~přednášce \textit{Technika statistických
výpočtů}, která byla povinná (asi) v~zimním semestru čtvrtého ročníku a
já jsem ji navštěvoval na podzim roku 1968. U~dnešních studentů patrně
název vyvolá představy o~tom jak naprogramovat v~\textit{R} ten či onen
výpočet, aby to bylo spolehlivé a co nejrychlejší. Dovolím si ale
připomenout, že sice už byly k~dispozici sálové počítače, ale programování
na nich nebylo úplně jednoduché a dokonce ani bezvýhradně spolehlivé.
I~překladače tehdy možná nejběžněji používaného jazyka Fortranu dělaly
chyby – ostatně o~tom může ještě dnes vyprávět velký znalec takových omylů
v~implementacích statistických procedur Karel Zvára. A~tak jsme s~vděkem
naslouchali výkladu Jiřího jak uspořit čas a námahu při rekurentním
počítání empirických charakteristik náhodných veličin, průměru, rozptylu,
momentů, kumulantů atd., neboť všechny výpočty se prováděly tužkou na
papíře. A~právě triky v~rekurentních výpočtech kumulantů pro Edgeworthovy
rozvoje distribuční funkce se mi velmi hodily o~řadu let později, když jsme
v~ÚTIA (před příchodem PC) používali sice z~dnešního pohledu velmi
primitivní kalkulátory, pomalé a s~velmi omezenou pamětí, ale spřažené
s~poměrně (i na dnešní poměry) pěknými plotry a umožňujícími si tak na
folie nakreslit grafy pro presentace, např. na Robustu.

\smallskip\noindent
Jan Ámos Víšek

\subsection*{Jiří Anděl a já (a mnozí další)}

S~panem profesorem Jiřím Andělem mne spojuje několik věcí, proto mé
vzpomínky na něho zůstanou stále živé.

Začnu na Malostranském náměstí v~Praze. Tam jsem Jiřího Anděla poprvé
zaznamenala na Dnu otevřených dveří MFF UK počátkem osmdesátých let. Jako
studentka dačického gymnázia nesměle uvažující o~přihlášce na MFF UK jsem
uchváceně sledovala jeho povídání o~matematické statistice. Snad už tehdy
ovlivnil volbu zaměření mého studia. O~pár let později jsem sledovala jeho
přednášky jako řádná posluchačka oboru \textit{Pravděpodobnost a
matematická statistika}. Jak vše uměl vysvětlit a motivovat nás ke studiu!
Moc se mi líbily i jeho historické poznámky, díky kterým jsem se  seznámila
s~pány R.A.~Fisherem, otcem a synem Pearsonovými a dalšími osobnostmi
vzdáleněj\-ší i bližší historie statistiky. Zdálo se mi přirozené zvolit si
téma diplomové práce u~tak vynikajícího pedagoga, a tehdy mne uvedl do říše
časových řad. Později, v~první polovině devadesátých let, byl i pečlivým
školitelem mé doktorské disertace na KPMS.

Společné zájmy jsme našli i v~mimopracovní sféře, zejména ve světě hudby a
hry na klavír. Za jednu z~nejhezčích vánočních besídek na katedře považuji
tu, kdy pan profesor Anděl přinesl klávesy, položil je na lavici v~Praktiku
a hrál koledy, které si většina z~nás s~chutí zazpívala. A~možná to
nejdůvěrnější, co máme společné, je datum narození 7.~březen. Je to datum
slavné a historiky připomínané, vždyť toho dne se narodil Tomáš Garrigue
Masaryk (1850), ale nejen on. Z~oblasti sportu prvorepublikový tenisový
šampión Karel Koželuh (1895) hráč a trenér fotbalové Sparty a reprezentace
Jozef Chovanec (1960) či tenista Ivan Lendl (1960). Z~umělců secesní sochař
Quido Kocian (1874), hudební skladatel a textař Petr Skoumal (1938) či
semaforská legenda Miloslav Šimek (1940). To, že datum narození neurčuje
povahu člověka, dokazuje další (bohužel) rodák ze dne 7. března --
chladnokrevný vrah Reinhard Heydrich (1904). Skončím ale optimističtěji
tam, kde jsem začala, na Malostranském náměstí.  7.~března 1908 odtud
vyjela první linka městské autobusové dopravy na Pohořelec, čímž se datum
zapsalo i do historie hlavního města.

\smallskip\noindent
Jitka Zichová

\vfill\eject

%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\centerline{\textbf{\large{HISTORKY Z~MFF UK}}}

\medskip\noindent
Dovolte editorům tohoto výběru pár slov úvodem. Jiří Anděl připravoval své
vzpomínky v~Domově seniorů v~Radimovicích, hned vedle známého zámku na
Sychrově. Zde také po Velikonocích 2021 zemřel, aniž je stačil dokončit.
Dostali jsme tak rozpracovanou knihu s~několika dokončenými historkami
spolu se souborem historek dosud nezařazených. Naším úkolem bylo připravit
text k~vydání. Text jsme až na nepatrné výjimky ponechali tak, jak byl,
přestože víme, že lidská paměť může být nespolehlivá, což se samozřejmě
týká i Jiřího. Na několika místech jsme nicméně reagovali na zřejmé
překlepy a typografická nedopatření. Nezařazené historky jsme vložili tam,
kam by je nejspíš vložil sám autor. Řazení kapitol je na zodpovědnosti
editorů, kteří se snažili o~vytvoření homogenních bloků, jež spojuje osoba,
o~níž se prvoplánově hovoří. Na některých místech jsme rovněž text
rozšířili doplňujícími informacemi, viz poznámky pod čarou.

Na závěr připomeňme, že Jiří Anděl byl nejenom statistik, ale svou duší a
přesvědčením \textsl{matfyzák}. Nejlépe o~tom svědčí všechna jeho práce,
kterou pro MFF během svého života odvedl, a to ať již jako učitel, vedoucí
katedry či proděkan. Proto také v~následujících odstavcích čtenář nalezne
mnoho vzpomínek nejenom na své učitele a blízké kolegy z~katedry, ale též
na učitele a kolegy z~jiných pracovišť, s~nimiž byl celý život
v~bližším či vzdálenějším kontaktu. Jednotlivé vzpomínky se, podobně jako
život, volně prolínají. Pevně věříme, že zaujmou i ty, kteří se
s~vystupujícími osobami nikdy nesetkali ani v~\uv{bájném vyprávění
starších}.

\smallskip\noindent
J.~Antoch, M.~Hušková, Z.~Prášková a K.~Zvára

%%%  ************************************************************  %%%

\bigskip\bigskip
\centerline{\textbf{\large{VZPOMÍNKY\,NA\,TY, JEŽ JSEM V~ŽIVOTĚ POTKAL}}}

\medskip\noindent
Historky vyprávíme o~lidech, které jsme měli rádi. Čas rychle plyne a
zapomínají se nejen historky, ale také jména učitelů a dalších lidí, kteří
byli aktéry těchto příhod. Přitom je třeba řešit několik problémů.

Nejprve je třeba rozhodnout, s~jakým titulem se mají psát účastníci
historek. Nabízejí se dvě krajní řešení. Buďto se použije ten titul, který
měl účastník v~době, kdy se událost stala, nebo v~době, kdy odcházel
z~fakulty. V~tomto druhém případě bývá titul zpravidla vyšší. Jenže
většinou už nevíme, kdy se příhoda přesně stala. Proto při psaní těchto
poznámek používáme tituly, na které jsme zvyklí. Tak například titul
profesora Nožičky v~době uvedené historky byl (pravděpodobně) docent, titul
profesora Kořínka byl akademik. Po roce 1989 se však titul akademik přestal
používat. V~tomto textu proto používáme tituly osob tak, jak jsme si na
jejich používání zvykli.

Součástí historky v~její mluvené verzi byla také její specifická
výslovnost, pokud se tak učitel vyjadřoval.\,V\,matematice to\,byl zejména
profesor Kořínek, jehož výslovnost byla nenapodobitelná.

%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\section{JIŘÍ ANDĚL O SOBĚ}

\subsection{Hmotný bod}

Do druhého ročníku MFF  byla zařazena přednáška \textit{Teoretická fyzika}.
Vyuču\-jí\-cím byl profesor Brdička. To byl nejen vynikající fyzik, ale
také vynikající pedagog. Přednášky byly dvouhodinové, jak je ostatně na MFF
obvyklé. Po první vyučovací hodině udělal krátkou přestávku. Posluchačům
sdělil, že si je vědom obtížnosti látky, a tak že vždy po první hodině
udělá přestávku, aby se posluchači mohli zotavit. Po první hodině vyprávěl
následující historku.

\uv{Za druhé světové války byly u~nás vysoké školy zavřeny. Nekonaly se ani
přednášky. Učitelé se scházeli v~soukromých bytech a formou seminářů se
seznamovali s~pokroky vědy. V~jednom takovém bytě se měl konat jeden ze
seminářů teoretické fyziky. Přišel přednášející, rozhlédl se a pak
obecenstvu sdělil, že přednášet nemůže, protože nemá k~dispozici tabuli.
A~tak nastal velký shon. Nejprve se zjišťovalo, odkud je možné si tabuli
vypůjčit. Konečně transport tak velkého předmětu v~době války nebyl vůbec
jednoduchý. Nakonec bylo všechno zdárně provedeno, přednášející se otočil
k~tabuli. Řekl: \textit{Mějme hmotný bod!} a udělal na tabuli puntík.
K~ničemu jinému už během tohoto semináře nikdo tabuli nepotřeboval.}

Já jsem si bohužel víc historek od pana profesora Brdičky ani
nezapamatoval, ani nepoznamenal. Zato v~rozhovoru s~některými kolegy
zjišťuji, že alespoň částečně oživují výklad několika historkami. Zajímavá
je reakce studentů na tyto historky. Nejčastěji to bývá věta: \textit{Jen
více takových historek. Teorii si můžeme nastudovat z~učebnice}. Objevila
se ale také následující poznámka: \textit{Prosím, historky na přednášce
neuvádějte vůbec. Já se tomu pak až do konce přednášky směji a vůbec se
nemohu věnovat tomu, co říkáte}.

Mám však ještě jednu kontrolu, která ukazuje, že si historku studenti rádi
poslechnou. Asi v~polovině přednášky se totiž začnou trousit na pár minut
ven, zřejmě musí použít WC. Když se blíží ke dveřím, začnu vyprávět
relevantní historku. Studenti se rychle vracejí do lavic.


\subsection{Vyřešený problém}

Jedním z~doktorandů, které vedl profesor Jaroslav Hájek, byl také jistý
Jiří Anděl. Ten složil nejprve ústní kandidátské zkoušky (shodou okolností
to bylo v~pátek třináctého, zato však těsně před Vánocemi), a pak dva roky
pracoval na své kandidátské práci. Když ji úspěšně obhájil, školitel jej
upozornil, že si teď musí najít další témata vědeckého výzkumu sám. Jiří
Anděl proto sledoval nové výsledky uveřejněné v~časopise \textit{The Annals
of Mathematical Statistics} a zjišťoval souvislosti mezi problémy řešenými
v~literatuře a svým výzkumem. Zjistil, že některé výsledky již byly
odvozeny a publikovány pro případ neparametrického korelačního koeficientu,
ale nenašel výsledky pro obyčejný korelační koeficient. Takže to bude téma
dalšího výzkumu. Pro jistotu požádal profesora Hájka o~konzultaci, seznámil
ho s~problémem a zeptal se ho, jestli výsledky týkající se obyčejného
korelačního koeficientu už byly někde odvozeny. Ten řekl, že se podívá do
odborné literatury a o~výsledku bude informovat. Ale čas plynul a pan
profesor mlčel. Když ho Jiří Anděl po čase urgoval, řekl, že tento problém
stále studuje a že už brzy sdělí výsledek. Asi po týdnu mu pak sdělil, že
není důvod pracovat na této tématice, protože výsledky již byly odvozeny a
jsou známy. Jiří Anděl se ho zeptal, kdo je odvodil. \textit{Já}, řekl pan
profesor, a odešel.


\subsection{Magický čtverec}

Petr, syn profesora na MFF, navštěvoval třetí třídu základní školy.
Matematika ve třetí třídě je většinou reprezentována procvičováním
základních početních úkonů, a tak motivační příklady jsou učiteli i žáky
velmi vítány. Když se jednou rodina setkala večer doma, otec dotazem
zjistil, že v~Petrově třídě paní učitelka probírala základní vlastnosti
magických čtverců. Otec byl přesvědčen, že tato látka při vhodném podání
vede k~dobrému procvičení základních početních úkonů. Syn Petr řekl, že ve
škole procvičovali magické čtverce nižších řádů. Za domácí úkol se žáci
měli pokusit najít magický čtverec řádu 5x5. Pan profesor si oddechl, že
jde o~lichý řád, protože v~takovém případě lze problém řešit \textsl{metodou
teras}\footnote{Podrobně je tato metoda popsána v~knížce Čupr~K. (1953):
       Matematické zábavy a hry. Nakladatelství ČSAV, Praha.},
a tu znali nejen staří Řekové, ale i pan profesor. Pro kontrolu musel Petr
sestavit magický čtverec typu $13\times13$, což to dítě bralo jako docela
zábavnou hru. Druhý den večer se zas rodina sešla a zvědavý otec se hned
vyptával Petra, kolik jeho spolužáků nějaký magický čtverec typu $5\times5$
vůbec našlo. Petr řekl, že řešení měl pouze on. Paní učitelka ho vyzvala,
aby řešení napsal na tabuli, třída provedla kontrolu a pak se ho  paní
učitelka zeptala, jak se k~tomu řešení dostal. Petr paní učitelce předvedl
metodu teras a ona, zcela užaslá, se ho zeptala, odkud tuto metodu zná.
\textit{To je u~nás doma dobře známo}, ležérně odpověděl Petr.


\subsection{Kolik je bystrých hlav}

Martin byl druhý syn výše zmíněného profesora. Studoval prvním rokem na
čtyřletém gymnáziu. Doma se ho vždy otec vyptával, co probírali
v~matematice. Ve třídě bylo 35~studentů a studentek. Matematiku vyučoval
pan profesor Votava. Byl už v~důchodu, ale suploval za paní třídní
profesorku. Se studenty dobře vycházel a byl typem profesora, kterého
popsal spisovatel Žák. Jednou doma Martin referoval, že pan profesor Votava
hlaholil ještě ve dveřích do třídy: \textit{Milí studenti, dnes jsem pro
vás připravil zvlášť zajímavý problém. Ale jistě ho vyřešíme. Vždyť je tady
ve třídě 35 bystrých hlav\dots} \textit{Jenom?} otázal se nahlas Martin.
Otec mu vysvětlil, že si takto nemůže dělat legraci z~pana profesora. Pan
profesor by mu nejspíš dal poznámku do žákovské knížky, nebo by odpověděl
\textit{Vás, studente, samozřejmě nepočítám}. Jak tedy pan profesor
reagoval? \textit{Víš, tati, v~češtině nebo v~dějepisu bych se rozhodně
takhle neptal}, řekl Martin. \textit{Ale když já vím, že vy matematici
rozumíte legraci, tak jsem si to mohl dovolit. Pan profesor se tomu jenom
zasmál a pokračoval ve výuce}.

Po nějaké době se otec Martina v~metru sešel s~děkanem fakulty a povídali
si. Otec mu vyprávěl tuto historku a pan děkan Drbohlav řekl: \textit{Ale
to by tvůj syn měl studovat na MFF}. Otec odpověděl: \textit{Však také
studuje. Už je ve čtvrtém ročníku}.


\subsection{Celník a teorie množin}

Jednou cestoval Jiří Anděl na univerzitu ve Vídni. Měl tam strávit nějakou
kratší dobu, a kromě vědecké práce a studia v~tamější knihovně  měl
připravo\-vat text nové přednášky o~matematické statistice pro druhý
ročník. Z~Prahy do Vídně jel ve spacím vagonu. O~půl noci měl být
v~Břeclavi a ráno ve Vídni. Vlak jel skutečně podle jízdního řádu. Ve
vagonu, kde měl místenku, už nikdo další necestoval. Pasová kontrola
proběhla prakticky jen formálně. Pak přišel celník. S~neobvykle velkým
zájmem prostudoval Andělův pas, ujistil se, že profesor Anděl je opravdu
matematik a zeptal se ho, co soudí o~zavádění teorie množin do výuky
matematiky v~nižších třídách základních škol. To je téma, o~kterém se
dodnes diskutuje, a mínění matematiků jsou diametrálně odlišná. Jiří Anděl
byl stejného názoru jako jeho učitel pan profesor Hájek, že totiž teorie
množin do základních škol nepatří. Celník řekl, že má dvě děti, které chodí
do základní školy. Probírají teorii množin a je to úplná hrůza. On sám je
předsedou SRPŠ a rodiče spolužáků jeho dětí si mu chodí stěžovat. A~pak
řekl, že před týdnem přes Břeclav do Vídně jela jedna dáma a ta se mu
chlubila, že je autorkou množinové reformy. \textit{Ta se ale divila, co
všechno se nesmí přes hranici převážet}, dodal pomstychtivě.


\subsection{Policie v~Bratislavě}

Profesor Anděl byl jmenován členem komise pro obhajoby doktorských prací
v~Bratislavě. Byl mu tam zajištěn i nocleh, a to v~hotelu Hilton.

Když přijel na autobusové nádraží, rozhlížel se, kdo by mu mohl
podat informaci, kudy se k~Hiltonu dostane. Byl u~vchodu do policejní
stanice, a tak nebylo divu, že tam brzy přijelo policejní auto. Vystoupili
z~něj čtyři policisté. Jiří Anděl se obrátil na nejmladšího z~nich a zeptal
se ho, jak se dostane do hotelu Hilton. Policista se rozhlížel a pak řekl:
\textit{ Vidíte tamhle toho staršího policistu? Tak jděte k~němu a zeptejte
se ho}.

Anděl se vydal k~tomu staršímu policistovi, zdvořile ho pozdravil a zeptal
se ho: \textit{Prosím vás, nevíte, kde je hotel Hilton?} \textit{Vím,}
odpověděl policista a mlčel. Tato logika Anděla zarazila, i když na ni byl
ze školy zvyklý. Po chvíli mlčení policista pokračoval: \textit{A~vy byste
to chtěl také vědět, že?} A~podal mu přesnou a jasnou informaci.


\subsection{Cesta do Madridu}

Od roku 1980 do roku 1990 pracovníci MFF spolupracovali s~kolegy
z~Universidad de Polytechnica v~Madridu. Vzhledem k~tehdejším předpisům byl
výjezd do Španělska dost komplikovaný. Zdejší pracovník musel od Španělů
dostat zvací dopis, se kterým se ministerstvo školství obrátilo na
ministerstvo vnitra. Nakonec se naše úřady obrátily na španělské
velvyslanectví s~žádostí o~španělské vízum.

Takovou procedurou prošel i Jiří Anděl. Španělské vízum si nechal vystavit
co nejdřív, v~Praze nastoupil do letadla a za tři hodiny byl na letišti
v~Madridu. Byly tam dvě fronty cestujících. Jedna byla určena pro cestující
ze zemí EU a druhá pro ostatní cestující. Jiří Anděl podal policistovi
svůj pas. Policista tento dokument začal podrobně studovat a to nevěstilo
nic dobrého. Konečně pas vrátil a pronesl nějakou španělskou větu, která
(snad) zněla: \textit{Esta visada non est valida}. Ukázalo se, že vízum je
neplatné, protože bylo vystaveno 61. den před překročením španělské
hranice, zatímco španělské předpisy dovolovaly jen do 60~dnů.

Vznikla otázka, jak tuto situaci řešit. Čas utíkal, zavazadla byla kdesi
v~útrobách letiště, přátelé z~Madridu, kteří na Jiřího Anděla čekali, si
budou myslet, že jejich host vůbec nepřiletěl. Nakonec rukama nohama
španělský policista vysvětlil, že v~prvním patře dlouhé letištní budovy je
místnost, kde se takové případy řeší. Letištní budova byla opravdu dlouhá,
na konci byly schody dolů a u~nich skupina španělských policistů a celníků.
Jiří Anděl s~otevřeným pasem v~ruce k~nim přistoupil a chtěl se zeptat,
kde vlastně je ta místnost, kde se může jeho problém vyřešit. Ale jeden
z~policistů mu rázně pas vytrhl z~ruky, orazítkoval a vrátil.

Čtrnáct dní pobytu pak věnovali španělští doktorandi problému, jak
legalizovat jeho pobyt v~Madridu. Nakonec, několik hodin před odletem do
Prahy, se ona kancelář v~prvním patře letiště přece jen našla a aspirantka
šla vyjednávat. Ale nebyla v~té kanceláři dlouho. \textit{Co vám tam
řekli?} vyzvídal Anděl. \textit{Že máte odletět, protože takové hosty bez
víza nemají rádi}.


\subsection{Mincemi se v~Římě neplatí}

Jednou byl Jiří Anděl na přednáškovém pobytu v~Madridu. Španělsko se právě
chystalo vstoupit do Evropské unie. K~tomu bylo nutné, aby jeho měna
splňovala určitá fiskální pravidla. Proto si Španělé vymysleli malý trik.
Začali vydávat stopesetové mince místo stopesetových bankovek, protože
mince se do vydaných peněz nepočítaly. Patrně to bylo v~památném roce 1989.
Jiří Anděl věděl, že zanedlouho má jet přednášet do Itálie. Jak známo,
nebylo dovoleno brát si s~sebou bankovky v~zahraniční měně, což cestu
komplikovalo. Mince se však do převážené částky nezapočítávaly. A~na tom
založil svůj malý trik. Před návratem z~Madridu do Prahy si převedl
přiměřenou částku peset na stopesetové mince a byl spokojen, jak přelstil
československé úřady.

V~září 1989 za jednoho krásného odpoledne pak Jiří Anděl přiletěl na
letiště v~Římě. Jedna z~místností tam byla označena jako směnárna. Jiří
Anděl do ní vstoupil a úředníkovi sdělil, že si přeje vyměnit pesety za
liry. Úředník byl ochotný tak učinit, ale jen do té doby, než před ním
prof.~Anděl vysypal sáček plný španělského kovu. Tam ochota končila a
úředník sdělil, že mince neberou. Přesvědčování nepomáhalo, úředník měl své
předpisy. Jiří Anděl si vzpomněl, že na letišti viděl ještě jednu směnárnu.
Odebral se do ní, ale jednání s~úředníky probíhalo úplně stejně. Letiště je
od Říma hodně vzdáleno, Jiří Anděl jiné peníze než pesety neměl, potřeboval
místní měnu zejména na dopravu, a tak jejich rozhovor v~anglickém jazyce
nabýval na intenzitě. To uslyšel i šéf směnárny, a ze své kanceláře vyšel
ven zjistit, co se děje. Když ho informovali, že ten pán chce měnit pesety
za liry, snažil se cestujícímu vysvětlit, že to nejde. Zeptal se, o~jakou
částku se jedná. Když se dozvěděl, že o~pouhých 5\,000,- lir, upřímně se
zasmál nad takovou směšnou částkou, ze své peněženky vytáhl požadovanou
částku a dával ji Jiřímu Andělovi darem. To však nebylo důstojné profesora
Karlovy univerzity. Ten trval na tom, že nežebrá a že si tu částku chce
vyměnit. Tak se ho šéf kanceláře zeptal, co asi se španělskou mincí bude
dělat v~Římě. Proto mu Jiří Anděl vysvětlil, že třeba se svou rodinou bude
moci jet do Španělska na dovolenou, a ta mince se mu bude hodit. Zasmáli
se, vyměnili si své mince a každý z~nich spěchal za svými povinnostmi.

Bylo to s~podivem, ale autobus letiště - Řím ještě neodjel. Vypadalo to,
jako když čeká na pasažéra z~Prahy. Cesta z~letiště tedy proběhla úspěšně,
jenže prvním místem přednáškového pobytu v~Itálii nebyl samotný Řím, ale
Neapol.

Bylo sice pravda, že autobus zajížděl až k~vlakovému nádraží, ale když
navazující vlak ujede a pasažér nemá peníze, mohou vzniknout i jiné
problémy. Po určité době se o~svá práva přihlásí biologické problémy a je
třeba vyprázd\-nit měchýř. K~tomuto účelu slouží místnost označená dvěma
nulami (což v~tomto případě není výzva k~malé rošádě). Tady stačí sáhnout
do kapsy, vytáhnout malou minci a svěřit ji starší paní, která hlídá, aby
si snad někdo neulevil zadarmo. Na nádraží v~Římě však byla tato paní velmi
ostražitá, rozhovor v~cizí řeči odmítala a říkala něco ve smyslu:
\textit{bez peněz na WC nelez}. Vlak jel až za tři hodiny, které se velmi
vlekly. Konečně vlak dorazil a v~něm se za použití toalety platit nemuselo;
zato však nebylo komu svěřit zavazadla.


\subsection{Neapol vidět a (ne)zemřít}

Když Jiří Anděl dorazil do Neapole,
čekal na něj pomačkaný fiátek a dva doktorandi. Fiátek se rychle rozjel do
jednosměrné ulice, ale z~opačné strany. Užaslému pohledu Jiřího Anděla na
dopravní značku se oba Italové hlasitě zasmáli. Že by tu snad někdo chtěl
jezdit v~jednosměrce jen v~přikázaném směru jízdy, napadlo jej? Později se
svých hostitelů ptal, proč se v~Itálii zcela ignorují dopravní předpisy a
dopravní značky. Odpověď byla udivující. Nikdo přece nebude jezdit klidně
na zelenou, když jiní řidiči vjíždějí do křižovatky, jak je
napadne\footnote{Jeden z~editorů zažil v~Neapoli řadu podobných příhod.
   Jednou jej hostitel vezl na poslední chvíli do přístavu. Díky totální
   zácpě se hostitel pustil na plný plyn jednosměrkou v~protisměru. Na
   opatrný dotaz, zda se to smí, přišla odpověď, že to chce jen trochu
   imaginace. Když však protijedoucí auta začala stále hlasitěji používat
   klakson a řidičova manželka hlasitě křičet, že nás všechny zabije a
   zapomíná na své dvě nezletilé děti, otevřel okno, začal ještě více
   troubit a na protijedoucí křičet: \textit{Stupidi Napolitani, comme
   condurrete vostre machine!!??} Na loď jsme naskočili v~posledním
   okamžiku, těsně než zvedla kotvy.}.


\subsection{Případ Králík}

Jiří Anděl cestoval tramvají na Ministerstvo školství. Na jedné zastávce
přis\-tou\-pil do vozu doktor Králík, který dříve studoval na MFF UK.
Bývalý student se s~panem profesorem srdečně pozdravil a během rozhovoru
mimo jiné zmínil, že učebnice pana profesora jsou velmi pěkné. Na to autor
potěšeně odpověděl, že jej to těší a zdvořile se dotázal, proč si to myslí.
Odpověď kolegy Králíka byla překvapivá. Sdělil, že mu všechny učebnice,
jejichž autorem byl pan profesor, ukradli. A~jak je známo, kradou se pouze
pěkné věci.


\subsection{Profesor Anděl chátrá}

Jiří Anděl si zašel na zdravotní středisko pro potvrzení na řidičský
průkaz. Paní doktorka váhala s~udělením razítka. Jiří Anděl se ji snažil
přesvědčit, a jako jeden z~argumentů uváděl, že píše troje skripta. Paní
doktorka mu však sdělila: \textit{Ale pane profesore, když vy chátráte}.

A~jak to dopadlo? Jiří Anděl dostal potvrzení jen na jeden rok, a pak už si
pro nové potvrzení nepřišel.


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%


\section{JAROSLAV HÁJEK}

\subsection{Nový vedoucí katedry}

V~roce 1962 přešel z~Matematického ústavu ČSAV na MFF UK profesor Jaroslav
Hájek jako vedoucí katedry matematické statistiky. Dosavadní vedoucí této
katedry, profesor Janko, odcházel současně do důchodu. Toho využil
dlouholetý tajemník katedry Josef Machek a požádal o~zproštění z~funkce.
Profesor Janko proto jako jedno ze svých posledních rozhodnutí jmenoval
novým tajemníkem Jiřího Anděla.

První schůze katedry se konala v~září 1962. Zápis z~ní pořizoval Jiří Anděl
jako nový tajemník. Byly probírány standardní body, zejména organizace
výuky. Poklidná atmosféra schůze se však změnila, když začal být
projednáván poslední bod -- různé. Vedoucí katedry nejprve sdělil, že katedru
seznámí s~důležitým rozhodnutím. A~že to rozhodnutí opravdu pokládá za
důležité, bylo zřejmé z~toho, že začal mluvit velmi hlasitě. Sdělil, že
bývá zvykem, aby si tajemníka vybral vedoucí. A~tady se ho nikdo neptal a
jako tajemník mu byl jmenován Jiří Anděl. A~to si nedá líbit.

Jiří Anděl viděl, že mu nastaly velmi nepříjemné chvíle. Předně věděl, že
se Jaroslav Hájek stal jeho vedoucím ve vědecké přípravě. A~při vyřizování
služební agendy bylo zapotřebí, aby vedoucí a tajemník byli naladěni \uv{na
stejnou vlnu}.

Mezitím profesor Hájek pokračoval. Sdělil, že rozhodnutí předchozího vedení
neuznává, a že to je vůči němu hrubá nezdvořilost. A~proto katedře
oznamuje vlastní rozhodnutí, že jmenuje nového tajemníka, a tím bude Jiří
Anděl. Udiveným členům katedry pak vysvětlil, že on v~tom vidí podstatný
rozdíl, protože teď je tajemník jmenován podle návrhu vedoucího katedry.


\subsection{Jaroslav Hájek úřaduje}

Jaroslav Hájek vždy od 8:30 do 11:30 vědecky pracoval. Úřední záležitosti
jako vedoucí katedry vyřizoval od 11:30. Zdůvodňoval to tím, že před obědem
má každý už hlad, a tak úřadování nezabere tolik času. První byl na řadě
vždy tajemník katedry Jiří Anděl. Případní další učitelé čekali ve frontě
na chodbě. Jednou se profesor Hájek zamyslel nad odpovědí na nějaký dopis.
Mezitím ke dveřím jeho pracovny přišla kolegyně Vízková (Prášková) a
zaklepala. Jaroslav Hájek přerušil přemýšlení nad dopisem a začal uvažovat,
kde je a co má říci. Nakonec to vyřešil tak, že hlasitě zvolal:
\textit{Hájek!} To zní skoro jako slovo \textit{Dále!}, a tak si to také
kolegyně vyložila a vstoupila do Hájkovy pracovny.

Teprve teď si Hájek uvědomil nesmyslnost svého zvolání, a začal se upřím\-ně
smát. Jiří Anděl se smál také, zatímco Zuzanka začala rudnout a nenápad\-ně
se na sebe dívat, protože si myslela, že má na toaletě nějaký defekt,
kterému se pánové smějí.


\subsection{Jaroslav Hájek v~cizí pracovně}

Profesor Hájek byl velice pracovitý a na katedru docházel každý den, i když
třeba bylo velmi špatné počasí. Jenže tehdy se většina místností vytápěla
uhlím. Jednoho dne přišel do školy a zjistil, že v~jeho pracovně je velká
zima. Stejné to bylo i v~dalších místnostech. Výjimkou byla pracovna, ve
které seděly kolegyně Fořtová (Hušková) a Žáčková (Dupačová). Jejich
místnost se vytápěla uhlím\footnote{Pracovny sice byly
  vybaveny ústředním topením, ale topilo se jen ve velkě zimě. V~několika
  pracovnách nicméně zůstala ještě kamna\dots} a
Marie Fořtová již od časného rána pilně přikládala, zkrátka bylo tam docela
útulno. Protože Jitka Žáčková nebyla momentálně přítomná, byla její židle
volná a Jaroslav Hájek si na to místo sedl. Za chvíli již byl hluboce
zabrán do své práce. Ale na stole Jitky Žáčkové za chvíli začal zvonit
telefon. Byla to její maminka, která nutně potřebovala vědět něco
důležitého, třeba jestli si dcera nezapomněla vzít svačinu. Jaroslav Hájek
si nejprve ujasnil, že někdo určitě volá jemu. To vyplývá ze skutečnosti,
že tomu vždycky tak bylo. Na druhé straně se musí zohlednit fakt, že ta
židle, na které teď sedí, patří Jitce Žáčkové. Proto do telefonu řekl svým
hlubokým hlasem: \textit{Haló, tady Žáčková!} Její maminka tím prý byla
velice překvapená.


\subsection{Hlasování}

Jaroslav Hájek představil na setkání nového člena katedry, docenta
Vladimíra Strnada. Pan docent působil ve Státním úřadu statistickém.
Vzhledem k~tzv. normalizaci musel přejít na jiné místo. Na KPMS přecházel i
s~dotovaným státním plánem, který se týkal výběrových šetření. Vedoucí
katedry chtěl znát názory ostatních členů katedry, a proto záležitost
předložil jako návrh k~hlasování. Kolega Strnad nadšeně doporučoval
vedoucímu katedry i ostatním přítomným návrh přijmout. Členové katedry tedy
byli jednoznačně pro přijetí návrhu, jenom Jiří Anděl souhlasil poněkud
rozpačitě. Uvědomoval si, že bude také nutno připravit velký rozsah výuky.
Proto, i když pro návrh hlasoval, učinil tak bez nadšení. Vedoucí katedry
výsledky hlasování shrnul tak, že všichni byli pro, jen Anděl proti. Anděl
se ozval, že také hlasoval pro. Ale Hájek ho usadil: \textit{Ty kýváš
hlavou, jako když s~ní kroutíš}.


\subsection{Kolik řečí umíš\dots}

Profesor Hájek se učil cizí řeči s~určitými potížemi. Je pravda, že se
mnoho let učil ve škole ruštinu a během svých pobytů v~USA se naučil
anglicky. Říkal, že se sám pasivně naučil také základním francouzským
frázím, protože v~některých vědních oborech byl jediným expertem široko
daleko. Nicméně, když k~němu přišel jako host nějaký zahraniční
specialista, první Hájkova otázka byla, jakou řečí si přeje při tomto
setkání mluvit. Na odpovědi hosta přitom vůbec nezáleželo. Další větou
totiž Hájek stejně přešel do angličtiny.


\subsection{Pomalá odpověď}

Profesor Hájek strávil tři roky na univerzitách v~USA. Zvyklosti, které
se mu jevily jako užitečné, přenášel na univerzitu v~Praze. Jedním takovým
zvykem v~USA bylo občasné večerní setkání členů katedry v~bytě některého
z~nich. Vzhledem k~tomu, že byty pražských kolegů byly malé, pozval jednou
Hájek členy katedry k~sobě domů. Tam již jeho paní měla připraveno malé
občerstvení. Brzy se rozproudila živá debata, která se týkala převážně
odborných otázek, a pak také pravidel anglické gramatiky. Někdo se na
takový problém zeptal Jaroslava (on doktorandům tykal a přál si, aby i oni
tykali jemu). Usoudili jsme, že mu je patrně takové téma nepříjemné, a tak
jsme se k~tomu nevraceli. Asi po hodině bez jakékoli souvislosti náhle
Jaroslav řekl své mínění k~dříve posuzovanému tématu. Paní Hájková se
smála, že Jaroslav na otázku položenou večer obvykle odpovídá až ráno a
dala několik příkladů. Ukázalo se, že vtipy o~roztržitých profesorech jsou
asi postavené na reálných základech.


\subsection{Prozor}

Jaroslav Hájek školil současně pět aspirantů. Scházel se s~nimi jednou za
týden ve středu odpoledne. Jednotliví členové tohoto kroužku prezentovali
svá řešení úloh zadaných minule. Tyto úlohy byly velmi obtížné, a tak
jejich řešení vyžadovalo týden usilovné práce. Někteří doktorandi
prezentaci nazývali \uv{psychodrama}.

Kromě toho profesor Hájek měl rád analýzu reálných dat, kterou pro své
klienty prováděl většinou bezplatně. Jeden takový vděčný zákazník přinesl
darem malou lahvičku tekutiny s~nápisem \textsl{Prozor}. Brýle potřené
Prozorem se v~zimě při příchodu do vytápěné místnosti nezapotily, což byla
v~zimním období velká výhoda. Hájek každému nabídl, aby si své brýle potřel
Prozorem. To učinili všichni kromě kolegy Nosála, který měl obavu, že
potření skel brýlí neznámou tekutinou by je mohlo poškodit.

Další týden v~úterý tajemník katedry navštívil Jaroslava Hájka a vyřídil
s~ním nějaké úřední záležitosti. Na závěr setkání se jej zeptal, jak dlouho
mu Prozor působil. Ten po delším přemýšlení řekl, že neví.
\textit{Já jsem si hned druhý den na ty brýle sedl,} vysvětlil, a
tajemník (Jiří Anděl) se dal do upřímného smíchu, ke kterému se připojil i
pan profesor.


\subsection{Jaroslav Hájek pečuje o~auto}

Jaroslav Hájek se vrátil z~dovolené, a hned musel zajet do autoservisu.
Kolegům na katedře řekl, že si dveře poškodil, když v~kempu couval a měl
otevřené dveře. \textit{Víte, já pečuji o~auto občasnými malými nárazy,}
vysvětlil svůj originální postup.


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%


\section{JOSEF MACHEK}

\subsection{Mercedes}

Znalost cizích jazyků se stala Josefu Machkovi\footnote{Čtenáře
  upozorňujeme na
  \href{https://www.statspol.cz/oldstat/bulletiny/ib-99-2.pdf}
       {Bulletin ČStS 2/1999}
        připravený při příležitosti jeho sedmdesátých narozenin.}
osudnou. Jako expert odjel přednášet na Kubu. Tam se občas třese zem, což
napáchá škody. Pak všichni místo vyučování odklízejí trosky. To si nějak
Josef Machek neuvědomil a místo odklízení trosek se vydal přednášet.
Protože neodklízel trosky, pustily se do práce pověstné boží mlýny.
V~Havaně se umisťovaly plakáty kolmo na chodník do železných rámů. Snad aby
to každého trklo. Nevíme, zda každého, ale Josefa ano. V~zamyšlení do
takového rámu narazil hlavou. Ačkoli z~něj crčela krev a vypadal jako jedna
z~vážných obětí zemětřesení, dožadoval se ve škole studentů, aby jim mohl
přednášet.

Místo toho byl -- patrně násilím -- odveden na místní medpunkt, kde měla
službu jistá slečna {\it Mercedes Lagrangeová}. Nedivme se tomu příjmení,
její rodiče neměli sice nic společného s~multiplikátory, ale pocházeli
z~Francie. Její profesionální příslušnost k~oše\-třov\-ně nebyla způsobena
tím, že její otec byl zvěrolékař, ale jinou shodou náhod. Jako všechny
dívky na Kubě narukovala do armády. Konala strážní službu na fakultě a
jednou v~noci -- zřejmě z~dlouhé chvíle -- si hrála s~puškou tak obratně,
že se jí podařilo vystřelit. Hluk přivolal velitele stráže. Bylo mu jasné,
že tam zrovna žádní diverzanti nejsou a že bude nutné nějak odzbrojit
nešikovnou Mercedes, aby z~dlouhé chvíle zas nezačala pálit do stropu.
Mercedes si však uvědomila, že je na stráži a pušku nesmí nikomu vydat. Ani
veliteli stráže. O~zbraň se začali tahat, takže co chvíli vyšla nová rána.
To už se ututlat nedalo, a tak bojovnou Mercedes přeložili za trest do
nějaké ošetřovatelské čety. Tím se stalo, že v~kritickou dobu byla na
správném místě. Ošetřila našemu milému kolegovi hlavu.


\subsection{Svatba v~Havaně}

Josef Machek byl vychován jako džentlmen a věděl, že se sluší navštívit
svou zachránkyni v~domě rodičů a vyjádřit vděčnost květinami. Byl přijat
s~latinskoamerickou pohostinností a návštěvu ještě dvakrát zopakoval, a
nezapomněl se pohoupat v~jejich rodinném křesle. Byl poté poněkud
překvapen, když mu kolegové na fakultě začali gratulovat k~zasnoubení
s~půvabnou mladou dívkou. Teprve později se dozvěděl, že tři návštěvy
v~domě svobodné ženy skutečně na Kubě nic jiného neznamenají. Myslím, že
nikdy nelitoval, že se tomuto pozoruhodnému obyčeji podřídil a s~Mercedes
se oženil.


\subsection{Hlášení}

Ministerstvo školství vypsalo státní plán vědy a výzkumu, což byl
předchůdce dnešního grantu. Protože šlo o~peníze, přihlásila se o~něj také
katedra statistiky. Jejím vedoucím byl tehdy profesor Jaroslav Janko a
tajemníkem Josef Machek.

Když se přiblížil konec roku, bylo nutné napsat a odeslat hlášení o~plnění
státního plánu. Vypracovat hlášení měl tajemník katedry. Ten se smutně
podíval na prázdné kolonky formuláře a začal ho pravdivě vyplňovat. Hlášení
začínalo nějak takto:

\begin{itemize}
\setlength\itemsep{-1mm}

  \item Úkol~1 nebylo možno splnit, protože dvě řešitelky byly na mateřské
        dovolené.

  \item Úkol~2 nebyl splněn vzhledem k~dlouhodobé nemoci řešitele.

  \item A~takto hlášení pokračovalo.
\end{itemize}
\noindent
Vyplněný formulář byl předán panu profesorovi Janko. Pozor, jméno Janko
bylo nesklonné a pan profesor se velmi zlobil, když to někdo popletl.

Po
několika dnech vedoucí katedry navštívil svého tajemníka a v~ruce držel
hlášení. Josef Machek očekával hromobití, ale dočkal se pochvaly.
\textit{Krásně jste to napsal, pane kolego, opravdu krásně,} pravil
s~úsměvem pan profesor. \textit{Jen o~jednu maličkost bych vás prosil.
Napište, že úkol~1 byl splněn, přestože dvě řešitelky byly na
mateřské dovolené. Úkol~2 byl splněn, přestože\dots}


\subsection{Machkovo publikování}

Zejména ve vědeckých kruzích je dobře známo, že vykazování publikací je
mimořádně důležitá činnost, protože na výsledcích závisí množství peněz
pro takové instituce v~dalších letech. Není proto divu, že se tyto položky
sledovaly mimořádně pečlivě.

V~jedné takové instituci dostali dva lidé za úkol vypracovat tabulky pro
hlášení. Jejich výsledek byl překvapivý zejména u~počtu publikací Josefa
Machka. Obecně byl pan kolega považován za velmi pracovitého, a také
obětavého kolegu. Odvedl velký kus práce, mimo jiné i formou konzultací.
Řadě kolegů také pomohl k~bohaté publikační činnosti. Bez jeho pomoci by
mnohé práce zůstaly nenapsány. Z~vděčnosti jej proto mnoho kolegů uvádělo
jako spoluautora. Sám Josef Machek publikoval také hodně a byl za to
i oceněn, například za učebnice společně s~docentem Jiřím Likešem. Bylo
to však v~jiných letech. Za současné hodnocené období si bohužel Josef
Machek nebyl vědom žádné publikace a upřímně tvrdil, že nic nenapsal.
Z~výsledných tabulek však nakonec vyplynulo, že se v~daném roce podílel na
51~položkách. Když mu to kolegové sdělovali, nemohl tomu uvěřit. A~tehdy
k~tomu pronesl památnou větu:  \textit{Tak to jsem vlastně grafoman\dots,
ale spíš to napsal někdo jiný, a ani mi to neřekl}.


\subsection{Pracovní doba}

Profesor Hájek byl velice pracovitý. Každý den ráno přesně v~8:00
přicházel dlouhou chodbou od schodiště do své pracovny a do 11:30 se
věnoval vědecké práci. Od 11:30 do 12:00 vyřizoval úřední
záležitosti spojené s~chodem katedry. Pak následoval oběd a
dvouhodinový odpočinek s~nohama na stole. To mu doporučili lékaři.
V~18:00 odjížděl domů.

Tento pořádek mohl dodržovat jen díky dobrému rodinnému zázemí. Při\-tom je
nutno podotknout, že měl nemocné ledviny a musel hodně pít. Proto také
viděl, kdy přicházejí do školy ostatní kolegové. Některé kolegyně musely
nejdřív zajet s~malými dětmi do mateřské školy a pak teprve dorazily.
Zatímco někteří kolegové, jako třeba Josef Machek, pracovali doma. Často i
přes půlnoc. A~právě on, který přes den vůbec nechodil na katedru, za své
učebnice dostával ceny rektora.

Na jedné schůzi katedry pak Jaroslav Hájek taktně upozornil své kolegy, že
by měli chodit do školy včas, a to i když nemají výuku. A~Josefa Machka
dával všem za vzor slovy \textit{Toho jsem neviděl nikdy přijít pozdě}.
Není třeba připomínat, že to všem přítomným vyvolalo úsměv na tváři.


\subsection{Machek a Mandl na dvojáku}

Když se v~roce 1983 konala v~Kutné Hoře konference o~asymptotické statistice,
bylo třeba něco vyřídit profesoru Petru
Mandlovi, světozná\-mé\-mu odborníkovi v~oblasti náhodných procesů a
pojišťovnictví. Úkolu se ujal Jiří Anděl. Ukázalo se totiž, že Petr Mandl
má společný pokoj s~Josefem Machkem. Tomu se Jiří Anděl podivoval, protože
znal povahu kolegy Mandla a nedovedl si představit, že by souhlasil s~tím,
že bude bydlet na dvojáku. Ale kolegové mu vysvětlili, že to je takhle
v~nejlepším pořádku. Josef Machek jde přeci spát právě tehdy, když Petr
Mandl vstává. A~vstává, když jde Petr Mandl spát.


\subsection{Smolenice}

Zcela autentická zpráva o~některých okolnostech cesty pana inženýra do
Smolenice s~cílem zúčastnit se oblíbené konference \textsl{Probastat} nesmí
chybět jako jeden z~mnoha příkladů \textsl{machkovské alternativní logiky}.

Bylo to v~zimě kolem roku 1977. Probděná noc v~rychlíku Děvín z~Prahy do
Bratislavy ani kodrcání v~autobuse z~Bratislavy do smolenického podzám\-čí,
a to\,vše bez snídaně, nemohly\,zlomit nezdolný optimismus našeho\,vzácného
kolegy. Poněkud však posmutněl při pohledu na vysoký zasněžený kopec, ze
kterého v~zimním zamlžení majestátně shlížel zámek hraběte Pálfyho, tehdy
propůjčený SAV k~pořádání seminářů a konferencí jako byl Probastat. Mladí
vyrazili svižně do kopce. Josef zachmuřeně sledoval, jak jedna mladá
doktorandka mizí v~zamlžené hoře směrem k~zámku. \textit{Ti mladí lidé
nemají žádný rozum}, řekl Josef a obrátil se ke kolegům s~dotazem, kdeže je
tady ve Smolenici hospoda. Většina z~nás to považovala za výborný nápad,
námitka, že by snad bylo lépe se dříve zaregistrovat a ubytovat, byla
odmítnuta jako nepodstatná a v~podstatě škodlivá. Pan inženýr diskusi
trpělivě vyslechl a uzavřel ji slovy: \textit{Přátelé, vy mi nerozumíte,
v~hospodě přece budou vědět, kde je zde Národní výbor}. Rozuměli jsme ještě
méně, ale náš slovutný kolega se shovívavostí jemu vlastní nás
v~nevědomosti dlouho neponechal a vítězně pravil: \textit{A~na Národním
výboře budou jistě vědět, kde se tady dá objednat taxík, aby nás odvezl
nahoru na zámek}. Plni obdivu jsme zmlkli a odebrali se do místní hospody.
V~krčmě nám ochotně sdělili, že jsou tak malá dědina, že ani Národní výbor
nemají, a že taxík neviděli od roku 1969. Po počáteční nedůvěře, kterou
způsobily naše poněkud zvláštní dotazy, si nás krčmář i přítomní hosté
oblíbili a rychle uběhlo příjemné a užitečné odpoledne. Večerní výstup na
zámeckou horu nám nepřipadal nijak namáhavý ani nebezpečný. Naši slovenští
kolegové a přátelé nás vřele uvítali.


\subsection{Jak Machek zabloudil}

Katedra pravděpodobnosti a matematické statistiky pořádala téměř
každo\-roč\-ně nějaké postgraduální kurzy. Ty byly dvojího typu.  V~prvním
případě šlo o~kurzy na vyžádání zákazníků. Zákazníci měli zpravidla zájem
o~technické předměty, jako jsou např. statistická kontrola kvality, teorie
rizika apod. Druhý typ kurzů byl věnován klasickým předmětům, jako je třeba
matematická statistika, teorie testování hypotéz  a další. Při vypisování
kurzů se přihlíželo k~zájmu zákazníků. A~zákazník měl zájem nejen o~určitý
předmět, ale také o~určitého přednášejícího. V~případě, že šlo o~technický
předmět statistického charakteru, byl vyžadovaným přednášejícím takřka vždy
pan inženýr Josef Machek. Když byl dotazován, jak dociluje takové obliby
mezi svými posluchači, tak odpovídal, že přednáška musí obsahovat určité
procento neznámých poznatků a určité procento známých. Když je procento
neznámých příliš velké, posluchači to nestačí chápat a pozornost upadá. Při
vysokém procentu známých se zase posluchači nudí. Na přímý dotaz uváděl, že
on používá koeficient 0,5. Panoval však názor, že jeho koeficient je větší
než jedna.

Jednou Josef Machek přednášel na postgraduálním kurzu v~Plzni. Kurz se
konal v~prostorách Škodovky a Josefovy přednášky byly zařazeny na sobotu
dopoledne. Potom se šlo na pracovní oběd. A~oběd v~Plzni, to byla nejen
kulinářská záležitost. Znamenalo to samozřejmě také pivo. K~němu pak i
vyprávění veselých historek, což byla Josefova oblíbená disciplína. Jednou
se po takovém zdařilém a velmi protaženém posezení v~povznesené náladě
vracel Josef do Prahy. Brzy po nástupu do dopravního prostředku usnul.
Venku již panovala tma. Když se probudil, uviděl za oknem známou siluetu
věže, kterou vídával při návratech z~cest. Věděl tedy, že je na čase
vystupovat. Po výstupu však okolí neodpovídalo jeho zvyklostem. Josef mírně
zmaten a značně unaven nedokázal stanovit přesný směr, kterým by se měl
vydat. Situaci však vyřešil brilantně -- mávl na taxík, který právě
projížděl okolo. Řidiči udal adresu svého bydliště a nechal starosti na
něm. Pak začal zase pospávat, takže taxikářova údivem pozdviženého obočí si
již nevšiml. Výraz údivu se naopak objevil na tváři Josefa při placení,
když dorazili do cíle. Cena za cestu taxíkem z~Plzně do Prahy značně
převýšila jeho honorář za uskutečněnou přednášku a nedokázala vyvážit
poznatek, že v~Plzni mají věž, která jako by z~oka vypadla té pražské.


\subsection{Machkova bota}

Když byl Josef Machek jako záložák povolán na vojenské cvičení, vyfasoval
společně s~ostatními z~výstrojního skladu kromě jiných součástí také
vojenské boty a krém na obuv. Jak je známo, právě na pečlivě vyčištěných a
naleštěných botách se na vojně velmi bazíruje. Všichni se tedy po příchodu
na ubikace s~velkou vervou vrhli na krémování a leštění obuvi. Barva
vyfasovaného krému však neodpovídala barvě bot. A~co horšího, množství
krému postačovalo tak na jednu botu. Bylo pak velmi úsměvné sledovat
pochodující útvar, jehož členové měli každou botu jiné barvy. Jednu hnědou
a jednu černou. Zato však pečlivě naleštěnou.


\subsection{Jak Machek stavěl garáž}

Ing. Machek nechtěl, aby jeho auto trpělo při špatném počasí. Logickým
řešením tedy bylo pořízení garáže. Vzhledem k~tomu, že stavbu obvykle
provádějí zedníci bez vysokoškolského vzdělání, rozhodl se garáž vybudovat
svépomocí. Pustil se tedy do výstavby vlastními silami. Práce se dařila a
za několik týdnů byla hrubá stavba hotova natolik, že bylo možno konstrukci
zakrýt. Vzhledem k~nevlídnému počasí se pan inženýr rozhodl schovat
milovaný vůz do garáže ještě před finálním dokončením celé stavby, aby
automobil netrpěl venku v~nepříznivých klimatických podmínkách. Pro jistotu
se nešetřilo ani dočasnými vzpěrami. Detaily o~dalších postupech prací
nejsou známy. Jejich vyvrcholení zřícením zůstává obestřeno větším
tajemnem, než popsal Alois Jirásek ve svých pověstech o~odstraňování
pomocného lešení u~dokončené klenby při stavbě nejmenovaného pražského
kostela. Na rozdíl od středověké stavby však padající kusy v~tomto případě
zasáhly automobil stojící uvnitř. Pan inženýr totiž nepokládal za nutné ani
při dokončování díla na tu chvíli s~vozem vyjet ven. Nechtěl totiž milovaný
vůz vystavovat možné újmě na špatném počasí. Editorům se po jistém
detektivním pátrání podařilo získat přesnější popis dané události, který
mimo jiné zdařile charakterizuje dobu vzniku, řadě čtenářů zahalenou
v~mlze.\footnote{Pro mne, tedy dítě ve velmi útlém věku, byla stavba garáže
něco mimořádně dobrodružného a vzrušujícího. Poprvé jsem viděl otce
provádět zcela jiné, dosud nevídané činnosti. A~zároveň jsme se celá rodina
seznamovali se zcela novými pojmy -- bantamové kolečko, hurdisky, rabicka,
fanka apod. Dosud jsem vždy viděl otce v~práci jen za psacím stolem ve
vestě a župánku s~plnicím perem v~ruce a kalkulačkou s~klikou do noci při
stolní lampičce psát a kreslit různé podivné klikyháky -- ale nikdy ne
kopat základy garáže.  Každopádně se ukázalo, že to úplně svépomocí nejde,
a tak nám nezbylo než povolat specialistu, jehož jméno už se mi z~hlavy
vykouřilo, nicméně jednalo se o~osobu typu pana Lorence ze známého  filmu
Na samotě u~lesa --- dostalo se nám tedy vrchovatě rad jak a s~pomocí
jakých nástrojů postupovat (případně jak se tyto nástroje jmenují), ale
postavit jsme si to museli pochopitelně sami.  Pamatuji si mnoho momentů,
kdy bylo třeba k~objednání některých subdodávek přistupovat téměř
konspirativně, neboť například pouhé přivezení písku byla v~té době věc
značně komplikovaná, vyžadující řadu zákulisních rozhovorů a přesvědčování,
aby někdo požádal někde někoho o~povolení k~jízdě apod., a bylo třeba
vyjednávat s~různými, občas i značně podivnými osobami, což činilo mému
otci nemalé problémy a byl z~toho značně nervózní, ač ho obvykle nic z~míry
nevyvádělo.

Ke zmiňované garážové katastrofě došlo zejména proto, že mému otci bylo
důrazně doporučeno téměř dokončenou garáž, respektive její střešní část,
zakrýt térovým papírem/lepenkou, protože počasí se horšilo a byl k~tomuto
opatření nejvyšší čas. Můj otec se neopovážil pokyn nerespektovat, činnost
odložit či vyjet vozem, nebo alespoň vzít v~potaz, že veškeré podpěry již
byly v~danou chvíli odstraněny. Vstoupil odhodlaně na střechu i s~rolí
papíru a jal se ji rozvinovat po ploše střechy. Zpočátku vše probíhalo více
či méně dle plánu, ale když se dostal až do středu střechy, pamatuji si
jisté překvapení, když můj otec zmizel zničehonic ze střechy a z~garáže se
ozvala série hlasitých ran.  Po nějaké chvíli se opět na střeše objevil,
vyhrabal se ze změti zmuchlané lepenky, která ho jako zázrakem udržela
alespoň v~horní polovině stavby, a v~podstatě plaveckými pohyby se sunul ke
kraji střechy. Teprve následně si šel prohlédnout spoušť, která vznikla pod
střechou.

Vím, že si potom připadal značně hloupě a celou věc ani nehlásil
pojišťovně, protože mu připadalo poněkud trapné hlásit, že si zcela sám
způsobil škodu zřícením stropu, a teprve když vůz utrpěl ještě další,
s~touto příhodou nesouvisející šrámy, byl vůz do pojišťovny přistaven a
teprve na zvolání pojišťovacího agenta: \textit{A~co je tohle?} a po
ujištění, že i na takové případy se pojištění vztahuje, byla věc řádně
nahlášena.

Je to v~souvislosti s~garáží rozhodně jedna z~významných příhod, které
bezesporu přispěly k~jeho pozdějšímu tvrzení, že  \textit{stavba garáže mě
stála všechny peníze, zdraví a vědeckou kariéru}.}


\subsection{Machek muzikant}

Josef Machek měl rád hudbu. Dokonce byl sám aktivní muzikant, hrál na
housle. O~hudbě také rád vyprávěl, zvláště pak veselé historky.\,Velmi
úsměvná mu připadala například odpověď jednoho člena orchestru na zkoušce,
při níž dirigent nebyl spokojen, a tak se vrátil, odklepl. Vše se
opakovalo. Dirigent znovu nebyl spokojen, a proto káravě zvolal:
\textit{pičikáto} (pizzicato). Druhý houslista, na kterého výtka směřovala,
se zoufale ozval: \textit{A~když mě to nepičíká}.



%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\section{VLADIMÍR KOŘÍNEK}

\subsection{Profesor Kořínek chodí kolem posluchárny}

Posluchárna $M_1$ na Karlově byla velká a stupňovitě uspořádaná. Studenti
vcházeli dveřmi, které byly nahoře v~zadní části posluchárny. Profesor
Koří\-nek při výkladu chodil nejen dole u~tabule, ale někdy i kolem celé
místnosti. Jednou se procházel zrovna vzadu u~dveří, když opozdilý student
Šmelhaus právě zvenčí otevřel dveře a chtěl vejít. Když zjistil, že na
druhé straně dveří je profesor Kořínek, úslužně mu dveře podržel, aby pan
profesor mohl odejít. Profesor Kořínek skutečně odešel na chodbu, zavřel za
sebou dveře. Stále přednášel, ale to už nikdo v~posluchárně neslyšel. Po
několika minutách se zase vrátil a ve výkladu pokračoval. Kus té algebry,
který odpřednášel na prázdné chodbě, jsme se nikdy nedozvěděli.


\subsection{Kořínek a křída}

Takzvaná přízemní posluchárna měla v~jedné stěně dvoje dveře. Přední byly
nedaleko tabule, od zadních dveří se chodilo k~zadním lavicím. Profesor
Kořínek přišel přednášet, ale zjistil, že v~posluchárně není křída.
Posluchačům sdělil, že si jde křídu vypůjčit do sousední posluchárny.

Předními dveřmi vyšel na chodbu, zaklepal na sousední dveře, vešel do
posluchárny a zeptal se, jestli tu mají křídu. Posluchači odpověděli, že
nemají. Profesor Kořínek se tedy zadními dveřmi vrátil na chodbu a předními
dveřmi vešel znovu do posluchárny. Posluchačům řekl, že v~sousední
posluchárně také křídu nemají a začal křičet, že on si ten šlendrián líbit
nenechá. Znovu vyběhl ven, zašel za tajemníkem fakulty doktorem Ondráčkem.
Přišel s~ním zpátky a vynadal mu, že není křída. Dr.~Ondráček tedy zaběhl
do vrátnice pro křídu a podal ji panu profesorovi.

Jenže při příští přednášce tam zas křída nebyla. Profesor Kořínek rovnou
běžel za tajemníkem a znovu ztropil bouřlivou scénu. Dr.~Ondráček opět
došel pro křídu do vrátnice a vzdálil se. Uklidněný Kořínek se postavil
k~tabuli a řekl posluchačům: \textit{Já jsem s~tím počítal, že tu nebude
křída, a tak jsem si dnes vzal vlastní}. Sáhl do kapsy svého velkého pláště
a ukázal několik kříd, které tam měl.


\subsection{Kořínkova slina  doletí daleko}

Profesor Kořínek při řeči poněkud prskal. V~jedné zadní lavici se našla
čára s~nápisem \uv{Až sem doprskl profesor Kořínek při své přednášce dne
\dots} Tomu se všichni divili, protože dosažení tak velké vzdálenosti
odporovalo fyzikálním zákonům. Pak se to vysvětlilo. Ta lavice původně byla
druhá. Když se posluchárna měla vybílit, nábytek se vystěhoval. Při
stěhování nábytku zpět do posluchárny se již lavice postavily v~jiném
pořadí.


\subsection{Zavřené dveře}

Za profesorem Kořínkem přišel do jeho pracovny František Nožička,
později profesor, prorektor UK a mimo jiné zakladatel Centra numerické
matematiky UK, a sdělil mu, že se odpoledne koná schůze ROH, na kterou má
přijít. Kořínek se rozběsnil a křičel, že na žádnou schůzi nepůjde, že
nebude marnit čas a podobně. Nožička po chvíli řekl, že počká, až se
Kořínek rozmyslí, a že zatím půjde na chodbu. Odešel a zavřel za sebou
dveře.

Profesor Kořínek ještě chvíli řádil, ale pak si uvědomil, že je v~místnosti
sám. Proto šel ke dveřím, aby Nožičku přivolal zpět. Vzal za kliku, snažil
se přitáhnout dveře k~sobě, ale nešlo to. Zkusil to ještě několikrát, ale
marně, protože dveře se otvíraly ven. Po chvíli zkusil dveře otevřít ještě
jednou, tentokrát na správnou stranu. Zavolal si Nožičku dovnitř a klidným
hlasem mu řekl, že na schůzi půjde, a pak se ho zeptal: \textit{Prosím vás,
řekněte mi, proč jste mi celou dobu zvenčí ty dveře držel, abych nemohl
otevřít?}


\subsection{Kořínek a Vopěnka}

Profesor Kořínek potkal na chodbě svého asistenta Petra Vopěnku, později
profesora matematické logiky a ministra školství. Šel k~němu a pravil:
\textit{Pane Vopěnko, pojďte, prosím, laskavě se mnou}.

Udivený Vopěnka následoval profesora Kořínka do jeho pracovny. Tam ukázal
Kořínek na křeslo a vybídl Vopěnku: \textit{Posaďte se, pane Vopěnko}.

Vopěnka si sedl na křeslo, profesor Kořínek si sedl na svou židli a
spustil: \textit{Tak copak jste nám přinesl, pane Vopěnko?}


\subsection{Kořínek zkouší jinde}

Pavel H\"oschl, později profesor fyziky a ředitel Fyzikálního ústavu UK,
skládal v~prv\-ním semestru zkoušku z~matematické analýzy u~profesora
Jarníka, jednoho z~největších českých matematiků 20.~století, který byl znám
nejenom svými monografiemi o~diferenciálním a integrálním počtu. Zkouška se
konala v~Jarní\-ko\-vě pracovně, která sousedila s~Kořínkovou pracovnou.
H\"oschl dostal nejdřív dva příklady, které měl vyřešit u~menšího stolu pod
dohledem Jarníkových asistentů. Mezi asistenty byl i doktor Ilja Černý,
později známý a studenty nejenom obávaný, ale i milovaný profesor
matematické analýzy. Pavel H\"oschl řešil příklady úspěšně a Ilja Černý
uznale pokyvoval hlavou.

Profesor Jarník si na chvíli odběhl, a v~tom okamžiku do jeho pracovny vešel
profesor Kořínek. Viděl studenta, který se právě připravuje. Šel k~němu,
prohlédl si jeho řešení a začal ho zkoušet. Protože si myslel, že je ve své
pracovně, zkoušel ho z~algebry. Na to však H\"oschl nebyl připraven. A~tak
mu Kořínek stále hlasitěji začal vytýkat jeho neznalosti. Po chvíli ho vzal
za límec a vyhodil na chodbu. Tam za H\"oschlem vyběhl Ilja Černý a tiše mu
řekl: \textit{Přijďte na zkoušku z~analýzy zítra. Počítat příklady už
nebudete muset, měl jste to dobře. Půjdete rovnou na ústní zkoušku}.


\subsection{Fundamentální věta algebry}

Profesor Kořínek potkal na chodbě profesora Jarníka a začal si mu stěžovat:
\textit{To je hrozné, jak špatně se studenti učí fundamentální větu
algebry. Všichni říkají, že každý polynom má v~tělese čísel komplexních
alespoň jeden kořen. Ale nikdo nedodá, že polynom musí být stupně aspoň
prvního. To je podobné, jako kdyby při zkoušce u~tebe nevěděli, že každá
podmnožina přirozených čísel má nejmenší prvek}.

\textit{Pokud není prázdná}, smutně dodal Jarník.


\subsection{Kořínek věří na sny}

Profesor Kořínek šel po chodbě a potkal profesora Vojtěcha Jarníka. Hned se
k~němu hrnul a ptal se: \textit{Vojtěchu, věříš na sny?}

Udivený Jarník nevěděl, co by hned měl odpovědět, ale Kořínek na odpověď
nečekal a pokračoval sám. \textit{Já ano. Včera se mi zdálo, že jsem na
schůzi prezidia Československé akademie věd. Probudil jsem se, a byla to
pravda}!


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%


\section{KOLEGOVÉ Z~KATEDRY}

\subsection{Laskavý pan profesor Janko}

V~roce 1958, kdy náš ročník byl rozdělen do specializací, byl vedoucím
katedry statistiky profesor Jaroslav Janko. Jeho mírná tvář dávala tušit,
že bude patřit mezi velice mírné examinátory. To se pak ve zkouškovém
období potvrdilo. V~pátém ročníku si mne vybral za svého asistenta. Pak pan
profesor onemocněl a musel ležet v~nemocnici. Když lékaři zjistili, že
u~nich leží známý statistik, obraceli se na něj s~žádostí o~vyhodnocení
jejich dat. Pan profesor k~tomu volal mne a hodnocení nechal zcela v~mých
rukou. Tato práce mě bavila a po dohodě s~lékaři jsem tato data pro
ilustraci statistických metod používal po celou dobu svého působení na
matfyzu. Jednou jsme se v~kanceláři katedry sešli a přišla řeč na to, že
máme hodného pana profesora. Kolega Machek nás upozornil, že tomu tak
nebývalo vždy, a že pan profesor byl v~mládí velice přísný, zkrátka pes na
studenty. A doložil to následující historkou.

Katedra statistiky organizovala v~Praze nějakou konferenci a bylo nutné
založit u~spořitelny účet. Do spořitelny se tedy odebral pan profesor
Janko, který měl podpisové právo.  Spolu s~ním také Josef Machek, který
jako pravá ruka svého šéfa zařizoval technickou stránku věci. Josef Machek
a pan profesor Janko projednali s~úřednicí u~okénka svou záležitost, aniž
by se ta dáma na ně pořádně podívala. Zřejmě jejich záležitost byla zcela
standardní. Teprve až na konci zvedla hlavu, aby ukázala místo na
formuláři, kde se měl pan profesor Janko podepsat. Místo dalších slov však
jen vykulila oči a omdlela. Byla totiž dříve jeho studentkou a právě v~ten
okamžik osobu pana profesora poznala.


\subsection{Výuka docenta Seitze}

Docent Seitz přednášel elementární pravděpodobnost pro druhý ročník,
teorii matic a funkcionální analýzu pro druhý a třetí ročník.
Z~posluchárny, ve které přednášel, měl dobrý výhled na věžní hodiny dětské
kliniky, která byla umístě\-na přes ulici Ke Karlovu. Jednou docent Seitz
vyučoval teorii matic. Byla to jednosemestrální přednáška spojená se
cvičením. Přednáška a cvičení měly rozsah 2 hodiny týdně, jejich výuka na
sebe navazovala. Pan docent chodil často nahlížet do okna, kdy už věžní
hodiny ukáží konec, ale přednášky neubývalo. My studenti jsme dobře viděli,
že věžní hodiny stojí, ale pana docenta jsme neupozorňovali. Konečně večer
ve 20~hodin pan docent přednášku ukončil. V~menze jsme už sice nedostali
večeři, ale stálo to za to.

Pan docent se jmenoval Jiří. K~svátku jsme mu koupili budík, aby
věděl, kdy má končit\footnote{Nyní je již situace jiná.
   Vedení fakulty zakoupilo do každé posluchárny nástěnné hodiny řízené
   rádiem.}.
Pan docent za budík srdečně poděkoval, ale na fakultu ho stejně nenosil.
Asi se na něj díval doma.

Docent Seitz byl vynikající přednášející. Jednou byl dotazován, jestli se
na přednášení ještě připravuje, když má pořád stejnou výuku. Pan docent
odpověděl, že stále se na jednu hodinu přednášky musí připravovat dvě
hodiny. Bylo to víc než u~profesora Jarníka. Ten na jednu hodinu výuky
potřeboval jednu hodinu přípravy.


\subsection{Docent Seitz má dietu}

Docent Seitz byl vynikající matematik, který na katedře matematické
statistiky působil od jejího založení. Mezi posluchači se říkalo, že na MFF
nejlépe umí integrovat dva lidé, a to profesor Jarník a docent Seitz.

Pan docent vedl skromný život. Často si ale stěžoval na různé zdravotní
problémy. Kvůli nim měl  např. velice striktní  až kuriózní požadavky na
rozvrh.  Často ho také bylo vidět s~kastrůlky, jak odchází na oběd do
dietní jídelny. Potkávali  jsme ho na katedře u~vařiče, kde si ohříval ve
skleničce tvaroh nebo žervé, dodržoval zvláštní dietu. Měli jsme pana
docenta  rádi a respektovali jsme ho. Někdy jsme si však říkávali, že aby
mohl takovou dietu přežívat, musí mít železné zdraví\footnote{Editorsky
upraveno.}.

\subsection{Stejné vědecké metody}

Bylo přímo legendou, že pan docent
Seitz píše jen na rozlepené pytlíky od mouky, přestože katedra měla pro
výpočty papíru dost. Pan docent Seitz to ale považoval za plýtvání. Jeho
metody byly zřejmě velice účinné, protože na rozlepených pytlících od mouky
odvodil mnoho užitečných vzorců. Jenže se stávalo, že pan docent přinesl
jen část papíru a výpočty dokončil, až když spotřeboval mouku. Tak ale
občas došlo k~tomu, že se jednotlivé kusy papíru mezitím ztratily nebo
zničily, čímž mohlo dojít k~nenapravitelným ztrátám.

Čas běžel dál a Jiří Anděl vydal knihu \textit{Mathematics of Chance}
v~nakladatelství Wiley a v~nakladatelství Matfyzpress. V~knize byl mimo
jiné řešen problém tří věží. Tento problém zaujal profesora Stirzakera
z~Oxfordu, který autorovi poslal další náměty. \textsl{Jeho dopis byl
napsán na pytlících od mouky}. Škoda, že se toho pan docent Seitz nedožil,
zemřel 12. října 1979 ve věku 68 let.


\subsection{Václav Dupač vždy zdvořilý}

Václav Dupač, profesor pravděpodobnosti, se jako vedoucí katedry snažil
o~pořádek v~administrativě. Důležité bylo formálně nic nesplést, aby byli
úředníci děkanátu a rektorátu spokojeni. Také s~těmito úředníky musel
absolvovat při své funkci vedoucího katedry mnoho telefonických rozhovorů,
o~kterých byl přesvědčen, že jsou zbytečné a že ho pouze zdržují od
užitečnější vědecké práce. Do telefonu byl však vždy zdvořilý. Po skončení
takového rozhovoru s~nějakým úředníkem se však odreagovával hlasitým
zvoláním: \textit{ten kretén} nebo \textit{ta kráva}. Vždy v~závislosti na
tom, zda volající byl muž či žena. Pracovna Václava Dupače však byla
umístěna v~řadě s~několika  dalšími a společně je navzájem oddělovaly pouze
slabé příčky. Hlasitá zvolání tedy kolegové v~ostatních pracovnách nemohli
přeslechnout. Jednoho dne se Jan Hurt, Josef Machek a Josef Štěpán
nacházeli v~sousední místnosti, právě když probíhal telefonický rozhovor
Václava Dupače ohledně výkazu s~nějakým úředníkem. Spiklenecky se tedy
domluvili a čekali na okamžik, kdy hovor skončí. V~ten okamžik co
nejhlasitěji unisono vykřikli: \textit{Ten kretééén}. Věděli, že takto
hlasité zvolání musí být ve vedlejší místnosti dobře slyšet, a čekali, jak
bude Václav Dupač reagovat. Za malou chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a
vedoucí katedry vstoupil k~nim do místnosti. Pak se jich zdvořile zeptal:
\textit{Volali jste mne, pánové}?


\subsection{Divný člověk}

V~osmdesátých létech pracovníci MFF spolupracovali s~kolegy
v~Madridu. Uskutečnilo se i několik výměnných vědecko-pedagogických
pobytů za sebou, a to jeden v~Madridu a druhý na univerzitě
v~Coimbře v~Portugalsku.

Jeden takový pobyt realizoval Josef Štěpán, profesor pravděpodobnosti,
dlouholetý vedoucí katedry pravděpodobnosti a matematické statistiky a
proděkan MFF UK. Letecky se dopravil do Coimbry, zde pronesl několik
přednášek, jako proděkan se zúčastnil společných jednání, a pak v~sobotu
nastoupil do vlaku směr Madrid a Praha. Ale nešlo to. Měl jen jedno vstupní
vízum do Španělska, ale to si vyčerpal, když cestoval do Portugalska. Byla
sobota, nikde proto žádní úředníci. A~tak mu nezbylo než počkat do pondělí
a teprve pak vyřešit problém.

Na podzim letěl do Madridu přednášet Jiří Anděl. Při společném obědě
španělským kolegům řekl, že kolega Štěpán měl potíže při odjezdu. Dál ho
nenechali vůbec mluvit a jejich vedoucí katedry řekl: \textit{My jsme hned
poznali, že je profesor Štěpán takový divný}. To zas bylo divné Jiřímu
Andělovi, ale hned se mu dostalo vysvětlení: \textit{Vy všichni, když sem
přijedete, tak stále fotografujete. A~profesor Štěpán si nevzal ani
fotoaparát}.


\subsection{Nebezpečný Jan Hurt}

Při jednom z~pracovních pobytů ve Španělsku se malá skupina kolegů z~MFF
rozhodla navštívit významné údolí \textsl{Valles de los Caidos}, které se
nachází asi 100 km od Madridu. V~místě je malý kopec, na jehož vrcholku se
nachází velký kříž. Ramena kříže jsou tak široká, že se na nich vyhnou dva
proti sobě jedoucí motocykly. Krajina se nazývá \textsl{Údolí padlých} tak
jako pomník těm, kteří padli v~občanské válce. Stavba byla prováděna
v~letech 1940 až 1958, během nichž byla uvnitř kopce uměle vyhloubena
jeskyně, ve které je umístěna katolická bazilika. Práce zde vykonávali
váleční zajatci. Každý den odpracovaný při hloubení jeskyně se počítal jako
dva dny strávené ve vězení. Práce to však byla nebezpečná a mnoho vězňů při
ní zahynulo. Připomeňme, že na úpatí hory dal kdysi král Filip~II. postavit
mohutný palác a klášter. Jde o~slavný královský palác a klášter El Escorial
postavený v~16.~století.

Skupina, jejíž členem byl i docent Jan Hurt, přední odborník v~oblasti
symbolické matematiky a finanční a pojistné matematiky, chtěla nejprve
navštívit kostel a pak aspoň zběžně klášter. Podle Hurtova názoru bylo
nutné takto významné místo při návštěvě i vyfotografovat, samozřejmě včetně
půso\-bi\-vého interiéru. Neodradily jej ani špatné světelné podmínky, neboť
znal mnohé finty při fotografování. Zde se rozhodl, že s~prodlouženým časem
použije samospoušť.\,Přístroj se snažil umístit do ideálního středu pod
nejvyšší bod kupole, což si za neustálého těkavého rozhlížení
v~polygonálním prostoru ověřoval, aby odhadl přesný průsečík. Ostatní
kolegové ho od stěny pozorovali. Sledovali, jak uprostřed historické stavby
pokládá fotoaparát na podlahu.  Natahuje samospoušť. A~pak také to, jak se
urychleně zvedá a kvapně odchází od přístroje, aby nezůstal v~záběru. Jeho
činnost však nezůstala nepovšimnuta ani ostatními přítomnými. Mezi
návštěvníky vyvolala doslova paniku. S~nesrozumitelným halasem se vrhali
k~nejbližším chrámovým dveřím a snažili se dostat ven. Prostor se během
chviličky vyprázdnil, až na několik Čechů u~stěny. Všichni Španělé zmizeli.
Hurtovo podezřelé počínání bylo totiž po\-klá\-dá\-no za iniciaci bomby. Až
po chvíli se venku vysvětlilo,  že Jan Hurt není terorista a lidé se mohou
bez obav vrátit dovnitř.


\subsection{Jan Hurt má jméno}

Současní studenti se mnohdy neumějí zdvořile chovat. Při setkání s~učitelem
nevědí, že by měli pozdravit, před zahájením jednání by se měli představit
apod.

Jeden takový student šel k~docentu Hurtovi. Vešel do jeho pracovny a
mlčel. Doc.~Hurt také mlčel. Když už mlčení trvalo dlouho, pan docent
řekl: \textit{Mé jméno je Hurt. Vy máte prosím také nějaké jméno?}


\subsection{Jan Hurt má krátké jméno}

Jednoho dne vedení fakulty rozhodlo, že nechá vymalovat budovy Ke
Karlovu~3 a~5. Proto se všichni pracovníci fakulty museli sestěhovat do
budovy v~Karlíně. V~pracovně Jiřího Anděla tak přibyli kolegové Hurt a
Prášková.

Jednou dopoledne paní Andělová potřebovala něco zatelefonovat
manže\-lo\-vi. Ten ale nebyl ve své pracovně a jeho telefony bral Jan Hurt.
Ten se do telefonu vždy představil jen svým krátkým příjmením. Když Jiří
Anděl přišel večer domů, ptala se ho jeho paní, co to teď mají na telefonu
za nerudného člověka. Řekla, že sotva zvedl sluchátko, tak jen zaklel.


\subsection{Past na zloděje}

Do kanceláře katedry přišel profesor~M. Oznámil, že mu dopsala propisovací
tužka a že zdvořile žádá paní sekretářku, aby mu dala náhradní náplň.
Sekretářka věděla, že pohodlnější a rychlejší by byla výměna celé
propisovačky za novou, ale to by pan profesor neschválil. Byl známý svou
tvrdohlavostí. Proto raději otevřela skříň a panu profesorovi vyhledala
novou náplň. Ten rozšrouboval vypsanou propisku a zjistil, že kolem staré
náplně je vložen papírek s~textem: \uv{Ukradeno Hurtovi}.


\subsection{Studenti a profesoři}

Bývalo zvykem, že studenti posledního ročníku po úspěšně vykonané státní
zkoušce jako čerství absolventi na rozloučenou zorganizovali setkání
s~profesory v~nějaké pražské hospůdce. Nálada byla veselá, studenti i
učitelé vyprá\-vě\-li historky a komentáře. Někdy bylo zapotřebí vyžehlit
si drobná nedorozumění.

Tak třeba autor si vzpomíná na následující nedopatření. Jeho studijní
skupina připravila rozloučení s~učiteli ve vinárně \textsl{U~zlaté hrušky}
na Novém Světě. Na toto setkání byli pozváni všichni učitelé působící na
katedře v~čele s~vedoucím katedry profesorem Janko. Učitelé si takového
pozvání velmi vážili, což dali najevo mimo jiné i tím, že při odchodu
přispěli takovou částkou, která pokryla nejen jejich útratu. Jenže když
zástupce studijního kroužku zval pana profesora, uvedl mu čas o~hodinu
dřív. A~tak pan profesor se svou manželkou tam strávili delší čas, než bylo
zamýšleno. O~velkorysosti pana profesora svědčí i to, že naši omluvu přijal
s~úsměvem.


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%


\section{KOLEGOVÉ Z~DOMOVA I~CIZINY}

\subsection{Josef Novák}

Několik slov k~osobnosti profesora Josefa Nováka, prvního
vedoucího katedry pravděpodobnosti a matematické
statistiky\footnote{Jedné se dvou zakládajících matematických kateder MFF
    UK vzniklé 1.~září 1952 vyčleněním z~Přírodovědecké fakulty.}.
Ten nejprve působil v~Brně, ale později jej přesvědčil profesor Čech, aby
přešel do Prahy. Byl jsem v~kroužku studentů, kterému profesor Novák
přednášel předmět \textsl{Teorie míry}. Měl jsem pocit, že z~jeho úst byla
cítit slabá vůně koňaku, což možná přispívalo k~vysoké kvalitě a velmi
dobré srozumitelnosti jeho přednášek.

Profesor Novák vychoval mnoho vynikajících matematiků, mezi nimiž byl též
Jaroslav Hájek, na nějž zde často, a ve velké úctě, vzpomínám. Později se
stal ředitelem Matematického ústavu ČSAV v~Praze. Protože byl významnou
osobností, MFF UK se rozhodla při jeho významném jubileu uspořádat na
jeho počest v~Karolinu vědecký seminář. Když nastal den semináře, ukázalo
se, že všichni význační čeští matematici dostali pozvánku, jenom na
profesora Nováka se zapomnělo. Protože zvaní účastníků semináře jsem měl na
starosti já, bylo mi to velmi nepříjemné. Profesor Novák pochopil, že šlo
o~nedorozumění, přišel včas i se svými kolegy z~MÚ, a mou omluvu přijal
s~úsměvem.


\subsection{Albert Perez}

Je známo, že v~letech 1948\,--\,1949 přijalo tehdejší Československo několik
tisíc řeckých dětí, a později i dospělých,  kteří po skončení občanské
války v~Řecku museli opustit svou vlast. Již méně je známo, že mezi těmito
řeckými uprchlíky byl i mladý revolucionář a matematik Albert Perez.

Doktor Perez pracoval v~Ústavu teorie informace a automatizace. Vedl
několik doktorandů, účastnil se mezinárodních konferencí, úspěšně se
zapojil do vědecké práce. S~Albertem Perezem jsem se setkal na konferenci
ve Vilniusu. Konferenci provázela řada drobných neúmyslných nedopatření. Já
jsem měl osobní pozvání rektora vilniuské university profesora Kubiliuse.
Pana rektora měl ve Vilniusu každý rád. Mladý asistent už na mě čekal
u~příjezdu vlaku, byl jsem VIP. Však jsem to taky potřeboval. Naše
ministerstvo školství mě totiž vybavilo závratnou částkou~7, slovy sedm,
rublů. V~kanceláři konference jsem tedy očekával podporu. Spočítal jsem si
totiž, že mi mé finance vystačí na sedm dní a nocí, pokud nebudu hýřit a
pokud mi bude stačit jako strava jedna salátová okurka a jeden suchý
rohlík denně. Od pana rektora jsem skutečně dostal přidělenu štědrou částku
na krytí mých pobytových útrat, ale kancelář mi ji vyplatila až během
posledního dne konference. Zkuste ji však smysluplně utratit zrovna
v~Sovětském Svazu.

Alespoň jeden den jsem se dobře najedl, a sice při výletu do přírody, což
bylo nejenom užitečné, ale i příjemné při účasti jak zde, tak i na
jiných vědeckých a vědecko-gastrono\-mic\-kých akcích. S~doktorem Perezem
jsme si vyměnili i zkušenosti s~ubytováním. Já byl sám na trojlůžkovém
pokoji a měl jsem pro sebe celé jedno patro studentské koleje, zatímco on
byl ubytován se dvěma dalšími účastníky konference, a prý by si to se mnou
rád vyměnil.


\subsection{Albert Perez u~odvodu}

Vzpomínám si ještě na jednu příhodu spojenou s~doktorem Perezem. Jeho
kolegové mi vyprávěli, jak byl povolán vojenskými orgány k~odvodní komisi.
Podivil jsem se, že k~tomu došlo zrovna v~době, kdy mu bylo asi čtyřicet
let. Ukázalo se, že byl stále považován za cizince. Proto požádal
o~československé státní občanství. Bylo mu vyhověno, ale o~svá práva se
hlásili i vojáci a povolali ho k~odvodu. Dostavil se, rázně zaklepal a
představil se slovy \textit{Já jsem doktor Perez}. Přítomní důstojníci mu
zdvořile nabídli židli a on se zapojil do všeobecné rozpravy. Asi po půl
hodině se předseda komise podíval na hodinky a zabručel: \textit{Tak kde
ten chlap je?} Ukázalo se, že doktora Pereze pokládají za lékaře, který měl
brance vyšetřit, a ne za odvedence nezvykle vysokého věku.


\subsection{Andrej Nikolajevič Kolmogorov}

Jako nejlepší matematici dvacátého století bývají uznáváni John von Neumann
a Andrej Nikolajevič Kolmogorov. Pokud jde o~Johna von Neumanna, jeho role
ve vývoji počítačů je dobře známa. Zde uvedeme několik méně známých
skutečností ze života Kolmogorova.

S~Kolmogorovem jsem se poprvé setkal při jeho přednáškách o~ortogonálních
polynomech na kružnici. Psal na tabuli asi tak do čtverce 10 cm  x 10 cm a
když tento čtverec popsal, ihned ho smazal a nerušeně pokračoval ve
výkladu. Při přednášení stál navíc blízko tabule a svým tělem zakrýval
napsaný text.

Uplynulo několik dalších let a Kolmogorova jsem potkal na konferenci ve
Vilniusu. Vystoupil tam v~sekci časových řad a kritizoval předchozího
řečníka. Jeho projev obsahoval schéma: \textit{Vy teoretici to tak možná
můžete udělat, ale co máme dělat my, praktici?}

Naposledy jsem Kolmogorova viděl na konferenci v~Taškentu. Přednášel ve
velikém sále a ten byl zcela zaplněn. O~čem byl referát, to už dnes nevím.

Kolmogorov školil postgraduální studenty. Měl na to speciální metodu.
Konzultace svým aspirantům dával v~sobotu. Vypravil se s~nimi na nějakou
horskou túru a velmi rychlým krokem je nechával za sebou. Měl to snadnější
než oni, byl štíhlé postavy. Jeho aspiranti patřili k~nejlepším
matematikům své doby. Stačí připomenout jména jako Rényi či Gnedenko,
z~našich aspirantů pak Miloslav Jiřina, významný odborník v~oblasti
větvících se procesů, který pracoval v~Matematickém ústavu
ČSAV; později odešel do zahraničí.

Když vzpomínám na metody, které Kolmogorov při výuce aspirantů po\-uží\-val,
jsem přesvědčen, že ve studentské anketě by dostal velmi špatné umístění a
studenti by se dožadovali toho, aby přestal přednášet, když to vůbec neumí.
Při jedné své návštěvě Prahy profesor Boris Vladimirovič Gnedenko
charakterizoval jeho výuku takto: \textit{Pokud někdo umí Pythagorovu větu
a dá si ji ještě jednou vyložit od Kolmogorova, pak už jí rozumět
nebude}.\footnote{Jeden z~editorů si na tomto místě nemůže odpustit
   osobní vzpomínku na ANK. Jako student o~něm pravidelně slyšel, a později
   se snažil pochopit některé jeho výsledky. Při jedné z~návštěv na MGU
   v~Moskvě se s~ním dokonce i osobně setkal a krátce popovídal. Až mnohem
   později, bohužel, opravdu ocenil, že v~té době si nejvýznamnější sovětští
   pravděpodobnostníci a statistici našli čas na setkávání se skupinkou
   českých a bulharských studentů a na přednášky pro ně. Další vzpomínka je
   nepřímá, a je spojena s~doučováním kubánských studentů, kteří podle
   pravidel oné doby museli chodit do ruského gymnázia na Pankráci. Děti to
   byly chytré, ale pochopit výklad v~ruštině pro ně bylo náročné. Výuka
   matematiky tehdy v~celém SSSR začala probíhat podle nových učebnic,
   které připravila skupina špičkových matematiků a pedagogů pod vedením
   Kolmogorova, který jim, místo psaní dalších článků, věnoval řadu let
   svého života. Děti se tam učili matematiku, ne mechanické výpočty jako
   v~řadě učebnic té doby. Bylo to asi příliš těžké pro ty, kteří
   matematiku nemilovali a tíhli spíše k~humanitním vědám. Ti ale i
   v~tehdejším SSSR měli jiné osnovy. Ale těm, kteří tíhli k~technickým a
   přírodním vědám, tyto učebnice otevíraly nový svět. Nebylo to jen
   o~napsání, ale ale především o~jejich prosazení do života. A~bez
   Kolmogorova a jeho vlivu by nevznikly\dots}


\subsection{Profesor Wiener zabloudil}

Profesor Wiener žil se svou rodinou v~New Yorku. Jak bylo a je v~těchto
končinách zvykem, do školy i domů jezdil autem. Jednoho dne se ve škole
poněkud zdržel a vzhledem k~tomu, že okolí svého nového domu ještě dobře
neznal, rozhodl se, že se někoho zeptá. Viděl, že si na chodníku hrají
děti. Tak tam zastavil a jedné holčičky se zeptal, kde tam je jejich nová
ulice. Holčička mu zdvořile řekla: \textit{Je potřeba jet rovně, pak druhou
ulicí vpravo, a pak už to, tatínku, určitě poznáš}.


\subsection{Profesor Wiener jde na oběd}

Jídelna na univerzitě byla od budovy, kde se konala výuka, oddělena
tráv\-ní\-kem. Jednoho krásného dne šel tudy profesor Wiener na oběd.
Proti němu šel jeho doktorand. Pozdravili se a doktorand profesora
poprosil o~krátkou konzultaci. Wiener souhlasil a konzultace
probíhala přímo na místě. Jak už to tak bývá, rozhodně nebyla krátká.
Když se asi po půl hodině loučili, pan profesor požádal svého
doktoranda o~informaci. \textit{Prosím, buďte tak laskav a řekněte mi,
z~které strany jsem přišel,} zeptal se Wiener udiveného doktoranda.
A~když viděl jeho rozpaky, vysvětlil mu: \textit{Podle toho zjistím,
jestli jdu na oběd nebo už z~oběda do své pracovny}.



%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\section{KOLEGOVÉ Z~MFF UK}


\subsection{Lázeňská fyzika profesora Sedláka}

Děkan Bedřich Sedlák od mládí trpěl bolestmi kloubů. Proto na podzim
jezdíval na tři týdny do lázní Třeboň, aby načerpal sílu na další výkon své
funkce.

Jak už to v~lázních bývá, bylo mu vyhrazeno místo u~stolu, kde měl snídat,
obědvat a večeřet. A~protože pan děkan byl povahy družné a milovník
třeboňského piva, brzy našel společníka, se kterým si mohl o~těchto
záležitostech fundovaně promluvit. Obzvlášť jedna věc mu vrtala hlavou. Pan
děkan si postupně objednával jedno velké pivo za druhým, zatímco jeho
společník si objednával vždy malé pivo. Přitom celkové množství piva, které
vypil pan děkan, bylo stejné jako množství piva, které vypil jeho
společník. Ale proč tedy on pije jen malá piva?

Pan děkan byl profesí fyzik a když zrovna neúřadoval, zabýval se fyzikou
nízkých teplot. Snad právě proto hledal nejprve vysvětlení v~tom, že jeho
kolega asi chtěl mít své pivo stále chladné. Ale jako fyzik si chtěl pan
děkan tuto hypotézu ověřit. Proto se svého kolegy rovnou zeptal, co ho vede
k~tomu, že si objednává jen samá malá piva. A~dozvěděl se úplně jiný důvod.
U~nich doma mají skupinu pánů, kteří chodí společně na pivo. Jenže chodí do
hostince, kde je obsluha nahoře bez. Pánové si objednávají malá piva proto,
že pak číšnice chodí k~jejich stolu častěji.


\subsection{Nahoře bez}

Jiří Anděl si v~tomto kontextu vzpomněl na jednu událost související
s~obsluhou nahoře bez. Na fakultu přijel host ze Slovenska, kterého si vzal
na starost. Pozval ho do hostince na večeři a pro jistotu se podíval,
jestli je jídelní lístek dostatečně bohatý. Všechno bylo v~pořádku. Ale
večer, když se blížili k~vyhlédnutému hostinci,  zjistil, že tam na dveřích
přibyl plakát s~nápisem \uv{Obsluha nahoře bez}. V~rychlosti se tedy hosta
zeptal, jestli mu to nevadí. Věděl totiž, že ve své zemi hrává v~kostelích
na varhany, a tak dotaz byl na místě. Host ho ujistil, že mu to vůbec
nevadí. Při večeři se k~tomuto problému ještě vrátila řeč a ukázalo se, že
si host nápis \uv{obsluha nahoře bez} vykládal tak, že \uv{nahoře}
znamená \uv{v~prvním patře} a \uv{bez} znamená \uv{platba bez DPH}.


\subsection{Volba děkana}

Akademický senát MFF volil nového děkana fakulty pro další období. Děkana
volili nejen zaměstnanci, ale i studenti. Byl jediný kandidát, profesor
Ivan Netuka, významný specialista v~oblasti potenciálu. Administrativně
volbu zajišťovala sekretářka děkana paní Tereza Pávko\-vá. Volba dopadla
tak, jak bylo očekáváno, zvolen byl jediný kandidát.

Mezi kolegy, kteří mu ke zvolení blahopřáli, byl i
docent Langer. A~ten se na budoucího děkana obrátil s~otázkou, jaké nové
jméno si pro svou funkci zvolí. Ivan Netuka byl na rozpacích, protože
nevěděl, kam pan docent svou otázkou míří. Ten mu napověděl, že papežové
mají také nová jména, jako třeba Pavel VI. apod. \textit{A~jestli tě nic
nenapadá, mohl by ses jmenovat Terezin Pátý}\footnote{Pátý děkan, kterému
dělá Tereza sekretářku. Před tím již pracovala pro čtyři děkany a byla
velmi zkušená. Jiří Anděl si vzpomíná, že pracovala i pro několik dalších
děkanů, zvolených po Ivanu Netukovi.}.


\subsection{Ostříhaný Petr Hájek}

MFF vždy měla několik pracovníků, kteří měli příjmení Hájek. Jedním z~nich
byl profesor matematické logiky Petr Hájek, později ředitel Ústavu
informatiky AV ČR. Absolvoval nejen MFF, ale také hru na varhany na
Akademii múzických umění, a v~jednom pražském kostele hrával ke mši.

Na nějaké schůzi si děkan Sedlák povšiml, že se Petr Hájek nechal nakrátko
ostříhat. O~přestávce se jej šel zeptat, proč tak náhle a tak radikálně
změnil svůj účes. Petr Hájek mu to vysvětlil. Byl velmi spořádaný a
systematický. Když ráno odcházel z~domova, uložila mu manželka, aby se
zastavil u~holiče a nechal se ostříhat. Tak si tuto povinnost hned zapsal
do diáře. Když šel ráno do práce, vzpomněl si na to a zašel k~holiči. Ale
zapomněl si to škrtnout v~notesu, a tak když odcházel domů, zkontroloval
diář a zjistil, že povinnost zastavit se u~holiče ještě není splněna. Tak
se u~holiče nechal ostříhat, tedy již podruhé během jednoho dne.


\subsection{Profesor Hušek na hranici}

Svou dovolenou Mirek Hušek, profesor topologie, trávil s~rodinou v~osadě
Mariánská, kde měla MFF rekreační objekt. Mirek Hušek měl od svých
studentských let zvyk, že se o~prázdninách neholil. Mariánská leží blízko
hranice s~Němec\-kem, dříve s~NDR. Huškovi toho chtěli využít, Německo
navštívit a případně si koupit nějaké \uv{nedostatkové zboží}. Problémem
však byl hustý plnovous pana profesora. Mirek Hušek se rozhodl, že věc
vyřeší následujícím způsobem. Do tašky si vezme žiletku a pro ni nějaké
holítko. Když si nikdo nevšimne, že tento cestující nemá v~pořádku doklady,
bude všechno v~pořádku. Když ho pohraničníci nebudou chtít pustit přes
hranice, zajde si do umývárny, oholí se a zas bude všechno v~pořádku. Když
přišel na řadu, pohraničníci letmo prohlédli jeho doklady a pak mu řekli:
\textit{Je nám líto, ale Vy, pane profesore, do Německa jet nemůžete}.
\textit{Ale mohu,} usmál se pan profesor a chystal se, že pohraničníkům
ukáže trik s~žiletkou. \textit{Opravdu nemůžete. Máte už dva roky prošlý
pas}!\footnote{Jak poznamenala jedna z~editorek, historka je to sice pěkná,
ale\dots Cestovní pas byl platný, ale na hranicích nebylo možné se oholit.
Jediná možnost byla se vrátit zpět do vnitrozemí a oholit se tam. Pan
profesor se vrátil do vnitrozemí, a zbytek rodiny pokračoval ve výletu.
Historka se udála asi v~roce 1980, kdy se cestovalo do zahraničí jen
výjimečně a kontrola dokladů před zahraniční cestou bývala velice pečlivá.}


\subsection{Profesor Šícha ztratil řidičský průkaz}

Profesor Šícha, významný fyzik z~oblasti fyziky plazmatu, mi vyprávěl, jak
ztratil řidičský průkaz. Proto se odebral na dopravní inspektorát, nahlásil
ztrátu průkazu a dostal prozatímní potvrzení. Na vystavení nového průkazu
měl čekat tři týdny.

Ale nečekal. Hned druhý den zjistil, že ztratil potvrzení o~ohlášení
ztráty. To už byl zřejmě větší prohřešek, takže to přišel projednat nějaký
policejní důstojník. Zeptal se delikventa, jaké má zaměstnání. Ten mu řekl,
že je profesorem na Matematicko-fyzikální fakultě. A~tak mu nové potvrzení
o~ztrátě policista zasunul do malé kapsičky u~saka, a Šícha musel
policistovi slavnostně slíbit, že se toho potvrzení ani nedotkne. Je třeba
konstatovat, že už Šícha žádný doklad neztratil.


\subsection{Zvědavý a zvídavý profesor Marek}

MFF spolupracovala s~Facultad de Informatica z~Madridu. Profesoři obou
fakult se navštěvovali a informovali o~pokroku svých vědních disciplin.
Do Prahy přijel na 14 dní profesor Manuel Garido Perez, který byl
doktorským studentem a připravoval disertaci pod vedením Jiřího
Anděla. Katedra matematické statistiky zrovna dostala nový počítač a její
pracovníci chtěli ukázat, jak umí rychle zpracovávat rozsáhlé úlohy.
Počítač však nechtěl ani pracovat, ani spolupracovat, a při výpočtu
náhradní úlohy, kolik je $1+1$, počítač dokonce zcela zamrzl.

Uplynul nějaký čas a do Madridu odcestoval Jiří Anděl spolu s~Ivo Markem,
profesorem numerické matematiky. Španělé se chtěli pochlubit novým velkým
počítačem, který byl umístěn uprostřed místnosti, a takto osamoceně se
tvářil skutečně impozantně. Zvídavý Ivo Marek požádal hostitele, aby mu
dovolili alespoň nahlédnout do vnitřku toho impozantního stroje. Po získání
příslušného povolení rektorátu technik odkryl dvířka a všichni strnuli.
Skříň byla úplně prázdná. Technik si poté rychle vzpomněl, že stroj dali do
opravy. Imponující dojem z~počítače byl ten tam.


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\section{MATFYZÁCKÁ SMĚS}


\subsection{Jak poznat matfyzáka}

U~vesnice Albeř nedaleko Nové Bystřice vybudovala Univerzita Karlova letní
výcvikový tábor. Posluchači nastupujícího prvního ročníku zde prováděli, a
stále provádějí, zá\-pis. Večer pak obvykle s~vedoucími navštívili některý
z~blíz\-kých hostinců. Jedním z~vyhlášených lokálů byl hostinec, kde
obsluhoval pan Zajíc. Nacházel se v~Landštejně a jeho jídelníček byl
pověstný výtečnými rybami. Jednou se pan Zajíc velmi rozčílil, když ho
náhodný turista zaskočil otázkou: \textit{Pane Ryba, máte zajíce?}

Protože z~tábora do Landštejna to bylo asi 7 km, jezdilo se obvykle autem.
V~polovině této cesty však bývala velmi často policejní kontrola. Auto
řídil vždy někdo z~vedoucích, a ten v~rámci svého působení měl zpravidla
titul doktor přírodních věd, čili RNDr. Jednou se účastnící večer vraceli
do tábora a jejich vozidlo kontrola zastavila. Bylo slyšet, jak se jeden
člen hlídky užasle diví a svému kolegovi říká: \textit{Člověče, stojím tu
na křižovatce sotva čtvrt hodiny, a už jsem za tu dobu zastavil tři řidiče,
kteří měli v~řidičském průkazu zapsáno RNDr}.

Ne vždy však auta bez problémů jezdila. Jiří Anděl zažil na Albeři pernou
chvilku, když mu v~den odjezdu odmítlo jeho vozidlo nastartovat. Měl ho
zaparkované po celou dobu od příjezdu na stejném místě ve svahu mezi stromy
v~blízkosti místního rybníka. Panu profesorovi bylo jasné, že z~tohoto
místa vůz asi neroztlačí, a kde v~této pustině, obklopen jen matfyzáky,
sežene pomoc? Protože venku mžilo (vlhké klima ostatně nebylo na Albeři
žádnou výjimkou), uchýlil se do místní jídelny, která zde byla používána
v~případě deště jako útočiště i mimo dobu podávání jídel. Jeho návrat
neunikl vedoucímu jídelny, a Jiří Anděl mu na vysvětlenou popsal
šlamastiku, která ho potkala. \textit{Ale to je snadná pomoc. Na oběd k~nám
jezdí pět mechaniků z~jednoho autoservisu. Stačí, když si tu na ně
počkáte}. Pan profesor tedy číhal a podařilo se mu odchytit jejich
vedoucího, kterému sdělil problém. Mistr se však takovou banalitou nechtěl
zabývat. Poslal věc vyřídit nejmladšího učedníka. Závada byla odstraněna
během chvilky. Stačilo otřít rozdělovač, kde zaprášený povrch v~místním
vlhkém klimatu změnil vodivost, takže byl problém s~jiskrou pro svíčku.

Albeř bývala spojována také s~neuvěřitelnými houbařskými úlovky. Bylo to
dáno jednak obdobím, kdy se letní výcvikový tábor kryl s~houbařskou
sezónou, a pak také zejména rozsáhlými okolními lesy v~těsné blízkosti
státní hranice, téměř liduprázdnými.

A~právě v~tomto prostředí zaznamenali vedoucí své postřehy ohledně
vzhle\-du a chování matfyzáků. Ty pak shrnul kolega Skála, profesor
chemické a kvantové fyziky, dlouholetý proděkan MFF UK, a s~oblibou
s~nimi na táboře seznamoval nové studenty.

Jak se tedy pozná matfyzák? Matfyzáka lze poznat podle některých dále
uvedených příznaků. Čím více se jich u~daného jedince vyskytuje najednou,
tím přesnější je diagnóza.

\begin{itemize}
\setlength\itemsep{-1mm}

\item Matfyzák se obvykle vyznačuje zvláštním, obtížně definovatelným
      les\-kem v~očích.

\item Matfyzák se často vyznačuje i zvláštním, obtížně definovatelným
      vnitř\-ním úsměvem.

\item Matfyzák se někdy usmívá, když ostatní nevidí žádný důvod ke smíchu a
      naopak, když se ostatní smějí, matfyzák občas nechápe o~co jde.

\item Matfyzák se nikdy nenudí. Zatímco se ostatní nudí, matfyzák řeší
      drob\-né úložky, aby nevyšel ze cviku.

\item Když potkáte matfyzáka, nesmíte být překvapeni, že ačkoliv se na vás
      dívá, tak vás nepozdraví, protože vás prostě nevidí.

\item Snahou matfyzáka je formulovat věci naprosto přesně. Tím se jeho
      výroky stávají občas nesrozumitelné.

\item Matfyzáci mají potřebu řešit věci způsobem zahrnujícím všechny
      mož\-nos\-ti přicházející v~úvahu a navrhovat řešení i pro situace, které
      se z~praktického hlediska mohou vyskytnout jen jednou za mnoho let.

\item Úřední výnosy a formuláře si je matfyzák schopen vyložit způsobem,
      který by\,autora dokumentu nikdy nenapadl, ale je zřejmě mnohem
      logi\-čtější.

\item Matfyzáci mívají dost často subtilní postavu, atletická postava je
      u~nich výjimkou.

\item K~rozpoznávacím znakům matfyzáka patří i oblečení. Nelze říci, že by
      matfyzák o~sebe vůbec nedbal, rozhodně to však nepatří k~jeho silným
      stránkám.

\item Jsou i další příznaky, jako jsou tiky, občasné nekontrolované prudké
      pohyby končetinami apod., ty však nepatří mezi hlavní rozpoznávací
      znaky.

\item Je zřejmé, že matfyzákem se člověk nestává, ale rodí. Tato odchylka
      bývá dědičná.

\end{itemize}


\subsection{Fakulta je na Malé Straně}

Fakulta je v~Praze rozmístěna na několika místech. Jsou to, podle abecedy,
Karlín, Karlov, Malá Strana a Troja. Je jasné, že to přináší obtíže nejen
rozvrhové, ale i organizační. A~to ještě před pár lety fakultě patřil také
Astronomický ústav, který se nacházel na Smíchově.  Pro nezasvěcené ještě
podotkněme, že hlavními formami výuky na vysoké škole jsou přednášky a
cvičení. Cvičení obvykle vede některý z~mladších asistentů a radí vyvolaným
studentům. Při přednášce obvykle mluví jen jeden člověk, což je
přednášející, a zejména v~nižších ročnících se studentům ukazuje, kolik
látky se dá za jednu hodinu odpřednést, a kolik látky je nutné se ke
zkoušce naučit. Přednášející obvykle nikoho nevyvolává. Pokud to stejně
učiní, stává se neoblíbeným a místa v~předních lavicích zejí prázdnotou.
A~teď ke skutečné příhodě.

Páni asistenti Novák a Koubek\footnote{Všechna jména v~této pasáži jsou
vymyšlena. Na skutečná jména účastníků se již autor nepamatuje.} sdíleli
spolu pracovnu v~Karlíně.  Výuku konali v~různých posluchárnách fakulty.
Teď se zrovna přiblížil čas, kdy musel asistent Novák odjet z~Karlína a
podle rozvrhu vyučovat na Malé Straně. Sotva za sebou zavřel dveře, ozval se
telefon. Volající potřeboval mluvit s~asistentem Novákem.

\textit{Není tady, právě odešel,} sdělil volajícímu asistent Koubek.

\textit{A~kam šel, nevíte?}

\textit{Šel na Malou Stranu}, ochotně informoval Koubek.

\textit{Tak já tady na něj počkám}.

\textit{Ale to nemůžete, on tam cvičí}.


\subsection{Mikulášská nadílka}

V~prvním ročníku vedl cvičení z~matematické analýzy pan asistent Dlab,
později profesor, významný český matematik dlouhodobě žijící v~zahraničí.
Každý student musel vědět, že na otázku, kdy je funkce $f$~spojitá v~bodě
$x_0$, se musí třeba i o~půlnoci odpovědět:

Funkce $f$ je spojitá v~bodě $x=x_0$, jestliže ke každému kladnému
$\varepsilon$ existuje takové kladné $\delta$, že pro všechna $ x$
splňující podmínku $|x-x_0|\le \delta$ platí $|f(x)-f(x_0)|\le
\varepsilon$.

Pan asistent Dlab vyvolal studenta. Ten samozřejmě definici spojitosti
uměl, ale smysl jednotlivých písmenek mu unikal. Pan asistent se po
několika pokusech poněkud rozčileně vyptával: \textit{Kde se vzalo to
$\delta$? To přišel Mikuláš a dal nám ho?}


\subsection{Množina je vždy oválná}

Dvě kamarádky, Alenka a Mařenka, navštěvovaly druhou třídu základní
školy. V~ní se matematika vyučovala pomocí množin. Jednoho dne
dostaly děti domácí úkol.

\begin{figure}[htbp]
 \centering
  \includegraphics[scale=1]{mnoziny.pdf}
\end{figure}

Na obrázku, který se skládá z~křížků a koleček, měly vyznačit množinu
křížků. Na pravém obrázku je řešení, které chtěla předložit Alenka. Když
úkol měla hotový, obrátila se na své rodiče, zda je to tak dobře. Její
rodiče pracovali na univerzitě jako filosofové. Prostudovali si příslušnou
část matematiky a chtěli úkol schválit. Pak si ale vzpomněli, že rodiče
Mařenky jsou matematici\footnote{Jak si vzpomněl jeden z~editorů, sám něco
   podobného zažil a Jiřímu to jistě vyprávěl. Jednalo se o~jeho dceru
   Majku (Mařenka) a její spolužačku ze školky.}.
Zašli za nimi a požádali je o~vyjádření, jestli je řešení správné. Rodiče
Mařenky jejich řešení schválili. Ale paní učitelka ohodnotila Alenčino
řešení známkou~5. Rodiče Alenky za ní zašli a požádali ji o~vysvětlení,
jaké chyby se Alenka dopustila. \textit{Množina je vždy oválná,} vysvětlila
jim paní učitelka. Nelze se divit, že se toto tvrzení rychle šířilo nejenom
po fakultě, ale i po konferencích.


\subsection{Studentská logika}

Dva matfyzáčtí studenti jeli vlakem. Mluvili spolu o~různých věcech ze
studentského života, zatímco rychlost vlaku byla čím dál tím menší. Jeden
student vyhlédl z~okna a řekl svému kolegovi: \textit{Nedá se říci, že
jedeme příliš rychle}. Po chvíli uvažování mu druhý student odpověděl:
\textit{Říci se to dá, ale nebude to pravda}.


\subsection{Komplexní analýza}

Tuto historku vyprávěl (s~oblibou) svým kolegům a studentům profesor Ivan
Netuka. Přes oceán letí velké letadlo plné cestujících, když se náhle
pilotovi udělá nevolno a ztratí vědomí. Nikdo z~pasažérů řídit letadlo
neumí, jen jeden z~nich, nějaký Polák, se kdysi učil letadlo pilotovat.
Letuška se ho ptá, zda by mohl převzít řízení. Polák odmítá se slovy:
\textit{I~am only a simple Pole in this complex plane}. To se dá přeložit
dvěma různými způsoby:

\begin{itemize}
\setlength\itemsep{-1mm}
  \item Jsem jen obyčejný Polák v~tomto složitém letadle.
  \item Jsem jen jednoduchý pól v~komplexní rovině.
\end{itemize}


\subsection{Jak se na MFF dělilo nulou}

Za dob socialismu se musel každý pedagogický pracovník účastnit jednou
týdně politického školení. Délka školení nebyla předepsána,\,ale vedoucí
školení na předepsaném formuláři musel podat hlášení o~účasti. Malý výňatek
z~tohoto formuláře je uveden v~následující tabulce.

\begin{figure}[htbp]
 \centering
  \includegraphics[scale=1]{deleni.pdf}
\end{figure}

Členové komunistické strany se školení mohli účastnit, ale nemuseli. Praxe
byla taková, že  nikdo z~nich nikdy nepřišel. Proto počet komunistů, kteří
se školení účastnili, byl nula, mohlo se jich zúčastnit také nula, ale
kolik je to procent? Při výpočtu by se muselo vědět, kolik je $0/0$.

Vedoucí celofakultního školení byl docent algebry a doktor fyzikálně
matematických věd. Odpověděl dopisem, že $0/0=0.$


\subsection{Jak se stát profesorem}

Za socialismu bylo třeba splnit řadu podmínek, z~nichž některé nesouvisely
přímo s~profesním oborem. K~získání titulu bylo kromě dostatečně rozsáhlé
vědecké práce třeba také doporučení obvodním tajemníkem strany. Získat
doporučení nebylo jednoduché. Uchazeč musel buď vstoupit do strany nebo
zastávat volenou funkci. Dva uchazeči tedy byli zvoleni do revizní komise
ROH, aby získali doporučení. Uchazeč A~již byl docentem matematiky a
uchazeč B byl vědeckým pracovníkem v~oboru fyzika. Ani jeden z~nich se však
nevyznal v~účetnictví.

Když v~dohodnutou dobu přišly dvě pracovnice s~účetními knihami ke
kontrole,  pánové A~a B smutně otevřeli jednu z~knih a předstírali, že
kontrolují na první stránce všechny údaje o~výdajích. Po nějaké době se
pánové A~a B na sebe podívali, ale stále nevěděli, co s~tím mají dělat.
Proto mlčeli. Ticho v~místnosti se prodlužovalo a působilo již
nesnesitelně.  Dlouhou dobu mlčení však nevydržela jedna z~účetních a
promluvila: \textit{Já věděla, že na to přijdete. Ty náklady na provoz autobusu
patří až do další kolonky}. Revizor A~tedy využil situace a opáčil:
\textit{Právě se na to dívám. Náklady na provoz autobusu jsou špatně
zaúčtovány. Příště to musí být uvedeno v~další kolonce}!


%%%  ************************************************************  %%%
%%%  ************************************************************  %%%

\section{\ MATFYZÁCKÁ POEZIE}

Ve spojení s~Pythagorovou větou se vzpomínky zatoulají i k~oblíbené písni
z~dob studií, jejíž slova již téměř upadla v~zapomnění:

\bigskip\noindent
\begin{minipage}[t]{0.48\textwidth}
  \raggedright
    \small{
     Pomalu šinu si to k~tabuli, k~tabuli,\par
     velikou naději mám na kuli, na kuli.\par
     Kdybych aspoň mohl znát,\par
     co se prófa bude ptát,\par
     ale takhle na mě čeká reparát.}\par
    ${}^{}$

    \small{
     Prófa se za katedrou zašklebí, zašklebí,\par
     náhle se plácne rukou do léby, do léby.\par
     A~už slyším jeho hlas\par
    \uv{Kdo to byl Pythagoras?}\par
     Při těch jeho slovech běhá mi po zádech mráz.}
\end{minipage}
\hfill
\noindent
\begin{minipage}[t]{0.48\textwidth}
  \raggedright
    \small{
     V~sešitě zas visí jedna pětka,\par
     pane Bóže, vyslyš prosbu mou.\par
     Čert aby vzal toho dědka,\par
     psaní pětek je mu zálibou.}\par
    ${}^{}$ \par
    ${}^{}$

    \small{
     Pomalu šinu si to ze stupně, ze stupně,\par
     prófův hlas zní za mnou tak potupně:\par
    \uv{Ty si, hochu, se mnou hráš,\par
     zase jednu pětku máš,\par
     ale o~prázdninách si to spočítáš}}.
\end{minipage}

\zapomen{
\begin{verse}
    Pomalu šinu si to k~tabuli, k~tabuli,\\
    velikou naději mám na kuli, na kuli.\\
    Kdybych aspoň mohl znát,\\
    co se prófa bude ptát,\\
    ale takhle na mě čeká reparát.

    Prófa se za katedrou zašklebí, zašklebí,\\
    náhle se plácne rukou do léby, do léby.\\
    A~už slyším jeho hlas\\
    \uv{Kdo to byl Pythagoras?}\\
    Při těch slovech mi běhá po zádech mráz.

    V~sešitě zas visí jedna pětka,\\
    pane Bóže, vyslyš prosbu mou.\\
    Čert aby vzal toho dědka,\\
    psaní pětek je mu zálibou.

    Pomalu šinu si to ze stupně, ze stupně,\\
    prófův hlas zní za mnou tak potupně, potupně:\\
    \uv{Ty si, hochu, se mnou hráš,\\
    zase jednu pětku máš,\\
    ale o~prázdninách si to spočítáš}.
    \end{verse}}

\begin{figure}[htbp]
 \begin{center}
  \includegraphics[height=52mm]{andelJunior.pdf}
  \qquad\qquad
  \includegraphics[height=52mm]{andelSamy.pdf}
  \quad
 \end{center}
\end{figure}


\vfill\eject

\tableofcontents

\end{document}

